Eduard Petiška

Svatební noci

Vydalo Education s.r.o. v roce 2013 jako svou 17. elektronickou publikaci.

education@petiska.cz

Copyright (c) Eduard Petiška 2013

Copyright obálka (c) Jakub Mareš 2013

Editorka: Bc. Petra Kultová

1. elektronické vydání.

ISBN

978-80-87781-39-5 - epub

978-80-87781-40-1 - pdf

978-80-87781-41-8 - mobi

Edice sebraných spisů Eduarda Petišky - desátý svazek

Subedice - Poezie života

Vychází jako desátý svazek sebraných spisů Eduarda Petišky. Edice sebraných spisů Eduarda Petišky vychází v elektronické podobě. Řada jeho děl, které vycházejí v této edici, je ale také k dispozici v tištěné podobě.

Informace o dalších knihách Eduarda Petišky naleznete na konci knihy, nebo na:

https://www.facebook.com/eeducation.cz

Svatební noci

představuje jednu z autorových čtenářsky nejoblíbenějšch povídkových knih. Má být život vyplněn jednou láskou, nebo máme prožít mnohé lásky? Je svatba opravdu tak důležitým předělem života? Nejsou svobodné noci příjemnější než ty svatební?

Autor na tyto otázky nenabízí obecné odpovědi, ale provází čtenáře lidskými životy, obchází kulisy a nahlíží do zákulisí dramatické scény životních příběhů dvacátého století.

,,Zadíval se na ni, jak nastavuje tvář plnému slunci, vyjeli z lesa a

blížili se k řece, slunce vtékalo do oddělení plným proudem a pěnilo

na chromových tyčích. Šestnáct let. Teď bylo jeho ženě šestačtyřicet.

Pěkná žena v květu. Každý věk má své pučení, květ a vadnutí. Člověk

kvete a vadne za svého života víckrát než jednou. Člověk, rozvažoval,

má blíže ke stromům, které opakují období květů a sklizně, blíže ke

stromům nežli kdoví k čemu jinému. Je v tom kus naděje.”

,,Všechny věci, zvířata a rostliny už člověk pojmenoval, a přesto

nejdůležitější věci pojmenovány nejsou. Právě ty nejdůležitější. Musel

bych dlouho mluvit, možná hodinu a možná celý den, abych jí pověděl,

co by se dalo vyjádřit jediným slovem, kdyby bylo vynalezeno.”

,,Oblek slušel jeho bílé pleti, neshodoval se však s hranatou bradou a

s celým obličejem, v němž byl porušen zákon souměrnosti tak lstivým

způsobem, že pozorovatel byl na pochybách, zda se dívá na ošklivý

obličej nebo na tvář poznamenanou neobvyklou krásou.”

(Úryvky z knihy)

PhDr. Eduard Petiška (14. května 1924 Praha – 6. června 1987 Mariánské Lázně) byl český básník, romanopisec, povídkář, novelista, autor knih pro děti a mládež, dramatik, teoretik dětské literatury a překladatel, otec spisovatele Martina Petišky.

Autor více než devadesáti titulů, oslovující už pátou generaci čtenářů. Jeho knihy byly přeloženy do několika desítek jazyků.

Svatební noci

PRVNÍ SVATEBNÍ NOC - Tajemství I

Srpnová noc je osamělá a volá po příbězích,

které by ji doprovázely na pouti k ránu,

i noc má ráda někoho po svém boku.

A kdyby to byl jen příběh.

Tenkrát jsme usedli

s přítelem na stráň za městem. Dnes už příboj domů

vyhladil trávu i zde. Bývalo vidět obzor,

měsíční svit na něj kanul jak šťáva z rozpůlené broskve. Někdy obzor duněl a z čela noci vytryskla krev.

Tam umírali, ale my dva byli živí a nepřestávali hledat.

Hledal jsem tebe, má lásko, znal jsem tvou podobu dřív,

než jsem tě potkal

„Vím, koho hledám,“ řekl jsem.

Přítel otáčel stéblo mezi zuby, ale odpověděl ihned

s lehkomyslnou odvahou mládí:

„Koho hledáme? Sami sebe.“

„Někoho,“ řekl jsem, „abych se s ním stal člověkem

„A neúplní

odejdeme ze světa,“ odpověděl. Nevěřil, že může najít.

Mysleli jsme, že najít znamená objevit v husté trávě prsten.

Má lásko, dnes už víme, že najít znamená jenom dát hledání jiný směr.

Dříve jsme hledali kolem sebe,

a nyní hlouběji v nás.

Byl to její nápad, strávit svatební noc na chatě. Nápad se mu nelíbí. Neměl rozumné důvody, proč nestrávit svatební noc na chatě, měl jen zvláštní nepříjemný pocit. Rozumové důvody byly naopak na straně nevěsty. Chata jeho rodičů byla prostorná, čekalo je tam soukromí chráněné lesem a řekou před světem příbuzných a známých. Na vlastní byt budou čekat nejméně dva roky. Byla tu sice místnost v bytě u rodičů, která se měla po dva roky stát jejich domovem. Ale kdykoliv do ní vkročili, aby si něco řekli mezi čtyřma očima, musili na sebe křičet, neboť místnost sousedila s jídelnou, kde se kolem svatebního stolu sborově zpívalo k tahací harmonice.

Konečně jeli, sami dva, v malém autě ženichova otce, v příliš malém autě pro ženichovy dlouhé nohy.

Nevěsta se bavila. Už od rána se bavila, jenže ráno byla i trochu rozčilena. Jak den postupoval, rozčilení klesalo a nakonec se jenom bavila. Ve městě se už svítilo, a když vyrazili z města, stála těsně nad obzorem malá žlutá kaluž světla. Rychle vysychala.

„Jedeš moc rychle,“ řekla nevěsta.

„Co tě vede,“ odpověděl a přidal.

Na chatu se jelo tři čtvrti hodiny. Doufal, že to stihne dříve.

„Proč nemluvíš?“ zeptala se ho.

„O čem?“

Stále se nemohl zbavit rozladění. Nápad s chatou určitě nebylo to pravé. Sledoval silnici s umíněností, s jakou splňují malé děti pokyny dospělých, v tajné naději, že se to dospělým nevyplatí.

Dala se do smíchu.

„Vypadáš někdy jako malý kluk.“

„No dobře,“ přikývl téměř výhrůžně.

Pohladila ho po vlasech. Byla by ráda hovořila. Něco vypila a svět se ji jevil srdečný a znamenitě snesitelný. I dva roky čekání na byt vypadaly dost k smíchu. Dokonce oko, které se jí spustilo na nových punčochách, ji pobavilo.

„Všechno bude dobrý,“ hladila ho po vlasech.

„No dobře,“ řekl a jeho hlas ztratil výhrůžnost. Svět pro něho nebyl zdaleka tak snesitelný jako pro ni. Odpírali si alkohol pro tuto večerní jízdu autem, a pak, alkohol mu vadil. Po několika skleničkách si vždycky uvědomil, že má žaludek Mistr z dílny, kde pracoval, měl podobné potíže. Scházeli se spolu u oběda v závodní jídelně a sdělovali si zkušenosti. Mistr byl však o třicet let starší než Ota. Jeho potíže byly ovšem rozsáhlejší než Otovy, ale to byla sporná výhoda při jeho věku

Ota řídil vůz a litoval, že nepil alkohol, a zároveň byl rád, že se nenapil.

„Nevím, co na chatě máš,“ bručel.

„Brouku,“ řekla rozzářeně.

Neviděl její rozzáření, díval se na silnici. Ucítil za uchem vlhký polibek. Trhl sebou. Nečekal polibek a vůz poskočil ve výmolu, kterému by se jinak vyhnul.

„Mám jen jednu duši,“ oznámila mu mile.

„No dobře,“ řekl rozmrzele. Když si tak vzpomněl na tlumič. Nedávno jej vyměňovali. A přitom znal cestu nazpaměť Se všemi výmoly a dírami. Něco se tam najezdil o lichých sobotách. O sudých měl otec volno, o sudých víkendech sem jezdili rodiče. O lichých jezdil on. S děvčetem. Ne s tou, co jela nyní po jeho boku. S nějakým děvčetem.

Blížil se poslední úsek cesty. Silnice stoupala. Zařadil trojku a pak dvojku a pomalu zdolával kopec. U silnice stálo několik bříz, bílé kmeny svítily vstříc reflektorům, a jak se vůz sunul na temeno kopce, míjely břízy okénka auta velmi lenivě

V těchto místech obvykle využil pomalé jízdy a líbal se s děvčetem po své pravici. Dneska neměl chuť. Dana byla jeho manželka a měli před sebou dlouhý společný život, kde, jak myslel, nebylo třeba pospíchat s líbáním. Někde hluboko v něm se ozvala lítost, nesmělá, a hanbila se za sebe.

Vyjel mlčky na temeno kopce. Dolů to šlo rychleji. Obezřele přibrzďoval, sotva spatřil na silnici podezřelý stín vyhloubený jarním přívalem.

Dana si zpívala. Vadilo mu, že si zpívá, zatímco on objíždí výmoly.

„Aby sis nepřekousla jazyk,“ řekl zdvořile.

„To musíš, heleď se, takhle, víš, ne jazyk mezi zuby, takhle, víš?“ vysvětlovala vážně.

S tím jejím zpíváním. Někdy mu ani nepřišla na schůzku. Dala dohromady trio, ještě s dvěma děvčaty z kadeřnictví, kde pracovala, a chodily zpívat všude, kde o ně lidé stáli. On tedy o trio nestál. Ačkoliv neměl v zásadě nic proti zpěvu, u Dany míval dojem, že její zpívání vyjadřuje něco jiného, než co zpěv vyjadřovat má. Dovedla si vybrat chvíli, kdy její prozpěvování vyznělo jako posměch nebo neúčast s jeho starostmi. Zkrátka podivně. Její zpěv ho rušil. Skoro nikdy nesouhlasil s náladou, kterou právě měl.

Dana si vesele prozpěvovala, tentokrát beze slov, jen takové lalala, ale lalala nadmíru spokojené a blažené.

Tak jsem ženatý, řekl si a zkoumal, zda se v něm někde uvnitř něco nepřihodilo, co by mu oznámilo, že je skutečně ženatý Nenacházel žádnou změnu, až na plachou lítost, kterou snadno potlačil.

Vjeli do údolí a ze silnice odbočovala tu a tam polní cesta k chatám nebo k prkenným restauracím, které se otvíraly jenom v letní sezóně. Jednou sjel v noci na polní cestu s děvčetem a bylo to moc hezké. Škoda, že musili už za půl hodiny vycouvat, protože je nasvěcoval nějaký chlápek v limuzíně. Chtěl projet do své chaty a bránili mu.

Několik vteřin byl Ota v pokušení sjet na polní cestu s Danou. Tentokrát by ho asi žádný muž v limuzíně nepřekvapil. Byl všední den a kromě toho začínala chatařská sezóna později. Dana by měla jistě radost. Milovala překvapení. Ale co, řekl si, teď už jsem ženatý, a padla na něho lhostejnost.

Dana si zpívala.

Čím víc se blížili chatě, tím víc rostlo Otovo rozladění.

Nebylo to ono. Rozhodně to nebylo ono.

Vyjeli z údolí a pokračovali po silnici mezi lesem a řekou Tady končily chaty. Za širokým pruhem lesa stála jen jediná Chata jeho rodičů. Osamělá a jako omylem povolená mimo chatařskou oblast. Jelo se k ní kousek po lesní cestě mezi vysokými borovicemi. Stála téměř nad řekou.

Reflektory auta tápaly po kmenech borovic, přelétly zadní stěnu chaty s mohutným krbovým komínem a spočinuly na houštině s drobnými zelenými kapkami rašícího listí.

Ota vypnul motor a zhasl světla.

„No tak,“ vybídla ho.

Zaváhal a pak ji zběžně políbil.

„Tak vidíš,“ řekla.

V chatě byla zima. V krbu se jim zatápět nechtělo. Zapnuli elektrická kamínka a Dana se zula a natáhla nohy v punčochách k sálajícímu teplu. Seděla v ušáku, účes se jí na levé straně pocuchal a dva prameny plavých vlasů se jí třely lichotivě o polonahé rameno. Její krátké společenské šaty se nehodily do sychravého prostředí, které jen zdráhavé přijímalo teplo

„Nemáš tu něco k pití?“ byla její první slova, sotva se uvelebila ve starém ušáku.

Bylo tu něco k pití, v ledničce bylo jídlo, kromě krabice se zásobami, kterou si přivezli s sebou. Matka všechno připravila, když se dověděla, že sem po svatbě odjedou. Vedle čekal čistě povlečený rozkládací gauč. A ve váze na krbu je vítaly jedlové větvičky.

Přinesl láhev a vývrtku. Dana ho pozorovala. Napůl seděla, napůl ležela v ušáku, bez starostí o své vlasy, o své punčochy, růžová, spokojená. Na její neupravenosti bylo něco nového, vystavovala ji samozřejmě, sebejistě, jako by objevila novou výhodu manželského stavu.

Napila se.

„Aaaa,“ zazpívala, „to je ostré.“

„Vodka.“ Maličko usrkl.

„Měli jsme si ťuknout.“

„Můžeme si přiťuknout.“

„Teď už to neplatí,“ řekla, „musí se napoprvé.“

Musí se moc věcí, táhlo mu hlavou, manželství je územím nutností. Doposud život skýtal možnosti a ode dneška, jak se mu zdálo, vyměnil možnosti za nezbytnosti.

Před Danou sedávaly v ušáku jiné dívky. Vybavovaly se mu bezděčně, kdykoliv na Danu pohlédl. Něčí hlava, něčí smích, něčí nohy. Dana neseděla v křesle sama.

Napil se.

„Tak tohle je ta svatební noc,“ zašeptala Dana a mhouřila oči.

„Není ti zima?“ řekl, protože něco říci musil.

Místnost se pomalu ohřívala. Po třetí sklence se pustila Dana do dlouhého výkladu o svatebních hostech, o účesech žen, o šatech a snášela na hromadu nejrůznější klepy s rozkoší, kterou Ota nesdílel, ale která mu nebyla neznámá. Dívky, které seděly s Danou v ušáku, dovedly vykládat podobným způsobem a některé z nich měly možná lepší postřeh. Řeči těch ostatních přijímal shovívavě, přesvědčen, že je to daň, kterou platí za společně strávený večer. Ale Dana byla manželka.

„Nech toho,“ promluvil nečekaně.

Vylekala se.

„Co je ti?“

Zahanbeně hledal, kudy uniknout:

„Pojď, zhasneme. Sázím se, že je hezky vidět řeka.“

Ten starý trik s řekou chceš vyzkoušet i na své ženě? — vzpírají se v něm nějaký lepší hlas. Ale lepší hlasy jsou na obtíž.

„Beru,“ svezla se z křesla a vjela do střevíčků.

Potmě pátrali po řece za oknem. Měsíc nesvítil a řeka se jim předvedla jako matná protáhlá skvrna jen o málo světlejší než tma louky a lesa. Nebylo na tom nic zvláštního.

Když se líbali, uvědomil si, že Danu zítra neodveze do města, jako odvážel jiná děvčata, že tu prožijí spolu několik dní a potom že by měli spolu prožít celý život. A vzpomněl si, jak mu Danu kamarádi v dílně záviděli. To ho utěšilo.

Večer nerozsvítili.

Probudil se ve čtyři. Za okny nebylo vidět vůbec nic. Mlha se smísila s nocí. Vstal a zapnul elektrická kamínka, která před usnutím vypnul. Naslouchal lupání rozehřívajících se kamínek a tichému oddechování své ženy. Bylo mu, jako by v místnosti oddechoval ještě někdo. S jinými děvčaty se mu to nestávalo. Přišly a odešly. Ale Dana byla mimo řadu. Přišla a neodjela. Leží vedle něho.

Bylo to trapné, ale nemohl se zbavit dojmu, že v místnosti je kromě Dany ještě nějaká jiná dívka. Nepokojně se vzdával spánku, a jak ho spánek přemáhal, proměňovala se Dana po jeho boku v někoho zcela jiného. Těšilo ho to i zarmucovalo a po krátkém soužení usnul a spal až do bílého dne.

Dana ještě spala. Venku svítilo slunce. Po mlze zbyly ve stínu ostrovy jinovatky a nějaký pták se houpal na vrbovém prutu nahoru dolů, nahoru dolů.

V slunci vypadalo všechno daleko příznivější než večer nebo v noci. Obrátil se na bok a díval se na spící Danu. Ležela na břiše s rukama podle těla, přikrývku shrnutou, a jak dýchala, zvedala se jí pravidelně ramena. Pravidelnost jejího dechu dodávala slunnému ránu další rys pohody. Pravidelnost je útěšná, svědčí o řádu věcí a lidí, o klidu, v kterém se zabydlil řád a pořádek.

Pohlédl z okna. Pták se houpal na vrbovém prutu nahoru dolů, nahoru dolů. Elektrická kamínka sálala. Všechny dívky odjely do města a zbyl tu se svou ženou. Dostal chuť pochlubil se s ní, vyjet s ní do lákavého modrého a stříbrného rána, oslavit toto ráno nějakým neobyčejným způsobem. Díval se na ni, vymýšlel plány a zavrhoval a zase vymýšlel. Času měl dost, Dana se neprobouzela. Nechal ji spát a připadal si dobrý, že jí ponechává svobodu, kterou zaručuje spánek, přemítali, o čem se jí asi zdá. Musí mu povědět, o čem se jí zdálo. O čem se může zdát člověku, který spí na břiše? Pohlížel na ni s něhou, s jakou se dívá majetník na to, co mu patří. Dotkl se jejích vlasů, oddělil jeden plavý pramen a ovíjel si jej kolem prstu. Kadeř se leskla v slunečních paprscích a hebce přilnula k ukazováčku. Vtom se pohnula a Ota ji bezděčně zatahal za vlasy

Probudila se, převrátila se na záda a začala se protahovat.

„Dobrejtro,“ pozdravil ji.

„Ještě spím,“ řekla.

„To bych ti už neradil.“

„Spím a spím a spím.“

„Mám tajný plán.“

Přitáhla ho k sobě.

Když potom jeli spolu v otcově malém autě pod vysokým rozsvíceným nebem, byl svět ještě hezčí než ráno.

Pohvizdoval si a Dana se také pokoušela o hvízdání a nedařilo se jí to.

„Myslím, že si přece jenom zvyknu,“ prohlásil.

„Na co?“

„Že jsem manžel. Víš, člověk má takový pocit ... pocit ...“

„Jsi docela dobrý manžel,“ řekla uznale.

„Děkuju.“

„Ne, že bys nepotřeboval nějaké opravy,“ mhouřila zase oči.

„No dobře,“ odpověděl pobaveně.

„Ještě mi nepovíš, kam mě vezeš?“

„Nevím,“ řekl. Samozřejmě že věděl. Vymyslel všechno hned po ránu, dokud ještě spala.

„Není to od tebe vůbec hezké, že mě vozíš bez snídaně po lesích,“ zavzdychala.

„Řekni si, že je to dieta.“

„Copak jsem tlustá?“ hladila si ploché břicho. „Jsem snad tlustá?“

Pohvizdoval si.

Za zatáčkou silnice se ukázalo jezero. Z rozlehlé hladiny šlehaly bílé plameny a neúnavní rackové se vrhali do toho požáru a opět z něj vyletovali. Potom se vynořila červená střecha hotelu. Na jaře byla zřetelnější než v létě, kdy ji zakrývaly koruny velkolistých kaštanů.

Dana pochopila, a proto se zeptala:

„Kam mě to vezeš?“

„Slavný den chce slavnou snídani.“

„To nemyslíš vážně. Že ne.“

„Odkdy jsi tak skromná?“

Měl vzácný dar vysvětlovat si věci naprosto jinak, než byly.

Zmlkla. Nedalo se nic povídat. A hotel se k ní blížil jako nepřítel, který ukrývá zbraň zákeřně za zády.

Ota vykroužil z přemíry dobré nálady pneumatikami vozu do písku parkoviště nádhernou výbojnou křivku. Vyskočil z vozu a otevřel jí dvířka. Nemíval ve zvyku otvírat dívkám dvířka auta, ale Dana nebyla jeho dívka a toto ráno bylo slavné. Usmála se na něho, jako by ji právě okřikl.

„Pojeď dál,“ řekla a zůstala sedět.

„Kam?“

„Někam jinam.“

„Proč?“

„Nemám to tu ráda.“

„Ty jsi tu už byla?“

„Ale ne.“

„Ale ano. Řekla jsi, že to tu nemáš ráda.“

Vystoupila zcela proti jeho očekávání a dokonce ho předběhla cestou k terase.

Na terase se v létě tančilo. Nyní tančilo na dlaždicích slunce od zábradlí až ke sklápěcím židlím a stolkům složeným pod převislou střechou. Ve vzduchu byla voda, hlína a horký dým ohně z vlhkého roští. Byl by se rád na terase zastavil a ohlédl na jezero, ale Dana už otvírala do restaurace. Podařilo se mu zachytit dveře, než je samočinný vraceč uzavřel. Dana už odsouvala židli od stolu.

Ota by byl vybral stůl vzadu v sále. Místa vzadu poskytovala široký pohled na celé jezero. Od stolu, u kterého Dana usedla, bylo vidět jen cíp hladiny. Ale vzadu seděli u dvou stolů nějací hosté a tady vpředu bylo prázdno. Posadil se ke stolu naproti Daně.

„Podívej se,“ řekl, „odvezl jsem tě sem na slavnostní snídani. Jestli se chceš takhle koukat, budu mít dojem, že jsme na pohřbu.“

Mlčela.

„Nechceš mi něco povědět?“ naléhal.

Ne, nechtěla mu nic povědět. Odvracela hlavu k oknu. Neprohlížela si krajinu. V úhlu, v jakém se na okno dívala, zrcadlila se ve skle hloubka sálu. Teprve když rozeznala v zrcadlení postavu blížícího se číšníka, pootočila se na okamžik a nepozorovaně si oddechla. Že ji to nenapadlo. Po třech letech tu přece nebudou mít stejné číšníky. Tři roky jsou dlouhá doba. Malá věčnost.

Nechala objednávat Otu, na všechno kývala, ale byla nesvá, neboť uklidnění přišlo náhle, nedůvěřovala mu ještě, zkoumala, kde jsou trhliny, kudy by se na ni mohla vrhnout pohroma. Nečekala, že by jistota jejího manželství mohla být tak brzy ohrožena.

„Ty mě neposloucháš,“ řekl Ota.

„Promiň.“

„Ptal jsem se tě, kdy jsi tu byla naposled.“

„Naposled?“ získávala čas, „naposled?“ Spatřila vrchního, i ten byl nový. Zaradovala se. „Jednou ti všecko povím,“ řekla.

„Kdy?“ Byl neúprosný.

„Jednou. Dneska to nemá cenu.“

„Proč to nemá dneska cenu?“

Povzdychla si. Nastavoval jí přes stolní desku podrážděný, dychtivý obličej. A teď už se ho nezbavím, zjišťovala s trpkostí, bude se vyptávat a nikdy nepřestane. Ani kdybych mu pověděla pravdu. Ani pak ne.

Stáhl se teprve, když dorazil číšník s tácem. Ale sotva číšník odešel, naklonil se přes stůl nad konvičky, talíře a misky a snažil se uzavřít jakési příměří:

„Nebudeme o tom hovořit, jsi pro? Jestli je to něco, zač se stydíš. Řekneš mi to večer, až bude tma.“

„Třeba,“ přisvědčila lehkomyslně. Do večera bylo daleko, a kdo ví, co ji do večera napadne. Vždycky ji doposud něco napadlo, když potřebovala.

Jedli šunku, máslo, sýr a med a zapíjeli čajem. Kdykoliv o sebe zavadili očima, nacházela v jeho pohledu ušlechtile potlačovanou výčitku.

„Nedívej se na mě tak, nebo budu křičet.“

Potřásl hlavou:

„Já se na tebe nějak dívám?“

Tři roky, opakovala si, to je malá věčnost. Jednou budou i tomuhle ránu tři roky. Kdybych věděla, že se sem vrátím za tři roky s manželem, byla bych si všechno rozmyslela. Většina událostí by probíhala jinak, kdyby si lidé uvědomili, že tomu, co dělají, budou jednou tři roky nebo bůhví kolik let. Z hlediska budoucnosti je leccos z toho, co dneska podnikám, vlastně omyl a chyba. Jenže před třemi lety jsem nemyslela na žádnou takovou budoucnost. To je zajímavé, jak v minulosti člověk málo myslí na dnešek.

„Jestli chceš,“ řekl, „můžeš mi vyklopit všechno už teď Samozřejmě jenom pod tou podmínkou, že bys chtěla.“

Mazala si krajíček chleba máslem a medem. Ráno po tom večeru před třemi lety také seděla v tomhle sále a jedla med. Nebudu na to myslit, nutila se, budu myslit jenom na to, co se děje teď. Nikdo z těch lidí, kteří tu před třemi roky byli se mnou pod jednou střechou, nikdo z nich tu není. Nemá smysl myslit na minulost, když nebude zapotřebí bojovat proti svědkům. Ukousla z krajíčku a tuk a sladkost se jí v ústech spojily a přivolaly proti její vůli jiné tváře, než byla ta, která ji pozorovala přes talíř se zbytky šunky. Viděla kolem sebe jiné muže Zavřela oči, a když je zas otevřela, viděla Otu. Přestal žvýkat

„Bolí tě hlava?“

„Nebolí.“

„Vezmi si ještě med. Na ty bolesti.“

„Nic mě nebolí.“

Vzadu v sále se někdo zvedl a vykročil k jejich stolu. V chůzi kličkoval mezi stoly a narážel na židle, jeho pohyby a klikatá cesta se podobaly pohybům a nárazům kulečníkové koule, nežli zasáhne cíl. Dana nespouštěla z postavy přicházejícího muže oči. Blížil se, černý stín na pozadí velikého prozářeného okna. Ostré světlo za ním vzalo jeho obličeji podobu. Přicházel záhadný, nepoznaný. Přicházel.

Cítila se ztracená v tom prostoru naplněném stoly a židle mi, mezi kterými se na ni hrnulo ještě nepoznané neštěstí náhle a nečekaně. Slyšela Otu, jak se jí ptá:

„Kam jdeš?“

A viděla sama sebe v zrcadle okenního skla, jak si sedá. Stejně bylo pozdě, muž byl nedaleko a její útěk by ji prozradil víc, než když bude sedět a všechno zapírat.

A pak vstoupil muž na koberec a slunce mu vrátilo podobu a Dana si nepamatovala, že by se kdy s ním potkala. Muž přešel kolem jejich stolu bez zájmu, zamyšlen, a vyšel na terasu.

„Touhle snídaní jsme to moc neoslavili,“ řekl Ota.

„Co chceš, byla šunka a — „

Změřil si ji zpytavě.

Dvířka do auta jí otevřel zevnitř. Neobtěžoval se vycházet. Obloha svítila vzácnou jarní modří a jezero se také proměnilo v oblohu.

Nastartoval vůz a řekl:

„Opravdu nevím, co to dneska s tebou je. Takový krásný den — „

„Ale nic,“ dala se do smíchu. Smála se a trhala svou úzkost smíchem. Na malé kousíčky, na nejmenší kousíčky. Aby na nich nezbylo ani půl písmene, které by se dalo přečíst.

Sjeli na silnici a brzy se ponořili do lesního stínu.

„Ještě mi nechceš nic povědět?“ zeptal se Ota.

Potřásla hlavou.

„Co chceš celý den dělat?“ zeptala se Dana.

„Chtěl jsem ... Jenže když nevím, na čem jsem.“

Přestala se ho ptát. Mlčeli a bylo jí, jako by jela s někým jiným. Domnívala se, že událost s těmi muži před třemi lety je mrtvá, ale nic z toho, co jsme prožili, nezemře, dokud žijeme. Znovu ji vzrušovalo, co si v restauraci připomněla. Bylo v tom něco zvráceného, jestliže na to myslela jako manželka.

Ota ucítil vlhký polibek za uchem.

„Už je ti líp?“ řekl.

„Nic mi nebylo, ale je mi lip „

Zbytek dopoledne a celé odpoledne se povalovali na slunci v lehátkách a vraceli se do chaty, jen aby něco snědli. Poslouchali tranzistorové rádio, listovali v časopisech z loňského léta.

Povídali si o bezvýznamných věcech. Tak uplýval čas čekání, než nadejde večer.

Podařilo se jí vymyslit věrohodný příběh už odpoledne a nebylo jí po chuti čekat až do setmění.

„Když tě to zajímá, byla jsem tam s kamarádkou a s tím jejím, ale on chtěl mě ... a tak ty trapnosti...“

Vyptával se jí na podrobnosti. Musela si vymýšlet spoustu podrobností. Docela ji to bavilo. Měl neobyčejnou schopnost věřit.

Šli do chaty, jedli, a protože venku začínalo chladno, zůstali už uvnitř a zapnuli elektrická kamínka. Ulehli spolu před setměním a usnuli až za tmy. Když se Ota probudil, vyprostil se opatrně z Danina objetí a sáhl po náramkových hodinkách na poličce vedle gauče.

Svítivý ciferník ukazoval devět hodin. Teprve devět.

Ležel a urovnával si zážitky prvního dne manželství. Ne, nic proti takovému životu. Jenom musí Danu přimět, aby před ním neměla tajemství. Je zajímavé, jak jí dá potíž sdělit docela nevinné věci. To je opravdu zajímavé, opakoval si v polospánku, a protože hned nato usnul, nic jiného ho nenapadlo.

DRUHÁ SVATEBNÍ NOC - Přání

Příliš mnoho se mluví o láskách,

vykládají o alchymii citů a technikách milování,

dělají, jako že pijí, ale džbán je prázdný,

mnoho se mluví o láskách a málo o lásce.

Lásky můžeš naplnit, můžeš je nasytit,

lásku nikdy.

Žádná bolest, žádná strast, ani příkoří a zoufalství

nemůže zahubit lásku. Lásky však umírají snadno

na prosté splnění touhy.

Láska se neživí prchavým deštěm z oblak

a nevadne za suchých dnů, lásku živí vláha z hlubin.

Našel jsem tě a nalézám stále,

to je řeč lásky,

objevil jsem tě a neustávám objevovat,

všechno se sbíhá k tobě jako řeky k moři,

lásko, odemykáš nás, vycházíme sami ze sebe

a překračujeme smrt.

Otík si krájel s urputným úsilím řízek. Nůž se mu smekal a řízek sjížděl po hladkém talíři stále hlouběji do hromady bramborového salátu. Proti Otíkovi seděl ten kluk, co ho přivedli ti lidé, a jedl to, co Otík, a trhal nožem a vidličkou velké kusy řízku a cpal si je mlsně do velikých úst v tlustém obličeji. Jako obr z pohádky.

Otík seděl na samém konci stolu a nikdo se o něj nestaral. Okolo stolu seděli sami dospělí a každému bylo mnohem víc let, než má Otík prstů na obou rukou dohromady. Otík si dovedl svoje roky spočítat na prstech. Stačilo roztáhnout prsty na ruce a jeden přidat.

Nůž konečně zajel do masa, a zajel neočekávaně rychle, až ťukl o talíř. Ale nikdo si té rány nevšiml. Otík nebyl zvyklý, že by si ho někdo zvlášť všímal, a nezarazilo ho to. Dospělí mají svou řeč a nerozumíš jim, i když si tě všimnou.

Nabral si na vidličku bramborový salát a kousek okurky mu upadl na ubrus. Opatrně jej zvedl, strčil do úst a olízl prst. Tlustý chlapec naproti němu vršil na vidličku neuvěřitelné kopce salátu, pojídal je ve spěchu, a nikam se přece nepospíchalo. Otík si nabodl na vidličku malou kostku mrkve z bramborového salátu, pomalu ji žvýkal předními zuby a rozhlížel se.

Tenhle pokoj se v posledním roce proměnil už několikrát. Kusy nábytku mizely, stěhovaly se z kouta ke stěně a od stěny do kouta, hýbalo se i s obrázky na zdech, i koberec byl teď jiný. Měnily se předměty a jejich místo a měnilo se také podnebí pokoje.

Otík si pamatoval, že přímo proti němu, za zády tlustého chlapce, stávalo piano. To si odvezl tatínek. Někdy Otíkovi na piano hrával. Vysoký, hubený, vážný. Ale písničky uměl veselé.

Toho dne sněžilo. Otík si prohlížel v houpací židli starý kalendář a v pokoji bylo teplo, a v teplém suchém vzduchu poletovala vůně usychajícího vánočního stromku. Tatínek vstoupil do pokoje v kabátě, a nikdy v kabátě do pokoje nevstupoval. Až nyní. A v mokrém kabátě plném tajících vloček. Maminka šla za ním a zavřela dveře.

„Tak,“ řekla.

„Piano, tamhleta skřínka a houpací židle,“ řekl tatínek.

„Houpací židle ne.“

„Rád bych věděl, proč ne?“

„Proto,“ řekla maminka, „vezmi si křeslo, je po tvé babičce a má rozviklané nohy.“

„Ne, ty jsi milá,“ rozkašlal se tatínek.

„Tobě nikdy nic nestačí. Nic ti nestačí, viď.“

„Divila by ses, jak málo mi stačí,“ řekl tatínek. „No dobrá. Za chviličku tu jsou. Jestli jsou ve skřínce tvoje věci …“

„Skřínku jsem vyklidila. Je prázdná. Já jsem taky prázdná. Jestli tomu rozumíš.“

Tatínek odvrátil obličej od skřínky a dotkl se pohledem Otíka. Otík cítil povinnost něco povědět.

„Ahoj, tati,“ řekl a udělal dospělý obličej.

„Ahoj, ahoj,“ řekl tatínek a šel k oknu a vyhlížel nákladní auto, ale viděl jenom vánici. „To jsem si vybral počasí, prokrista, to je zrovna počasí, co potřebuju.“

„Doufám,“ řekla maminka, „že má auto aspoň plachtu“

„Má. Ale stejně,“ odpověděl tatínek. „Poslyš, já si přece sundám kabát. Máte tu teplo.“

„Vždycky,“ řekla maminka významně.

Tatínek svlékl mokrý kabát a odnesl jej do chodby. Maminka stála po celou dobu uprostřed pokoje a držela si v dlaních lokty.

„Málem bych zapomněl,“ řekl tatínek, když se vrátil. Vytáhl z kapsy složený list papíru a podával jej mamince. Maminka si držela lokty, a proto položil papír na stůl. „Podepiš to a všechno je v suchu.“

„V suchu?“

Tatínek pokrčil rameny a šel k oknu a díval se do vánice.

„Nechceš se zhoupnout?“ nabídl mu Otík houpací židli, v které si prohlížel kalendář. Tatínek neodpověděl.

„Nemůžeš tomu dítěti odpovědět?“ zeptala se maminka.

„Cože?“

„Tak mu odpověz,“ naléhala.

„A na co?“ podivil se tatínek a řekl: „Zaplať pámbu, už jedou.“

„Vždycky mi na tobě vadilo, že jsi tak hrozně věcný,“ spustila maminka dlaně z loktů. „Jsi odporně věcný.“

„Nezačínej,“ mávl tatínek rukou.

„Odporně věcný,“ opakovala maminka a nehtem ukazováčku odsunula list papíru. Papír sklouzl po stole a snesl se na koberec.

„Náš chování,“ řekl tatínek.

„Sedm let jsem u někoho sloužila, víš, jestli to nevíš. Za sedm let se přiučí i hloupější, než jsem já.“

Otík si nepamatoval, že by maminka někde sloužila. Chodila do továrny na konci města, ale nedělala tam šroubky. Říkala, že tam píše a počítá. Jako ve škole.

„Mluví z tebe někdo jiný,“ řekl tatínek.

Takhle tajemně se dovedou bavit jenom dospělí. Kdopak jiný by mohl z maminky mluvit než ona.

„Z tebe mluví nějaká jiná,“ odpověděla maminka, „z tebe, z tebe“

A pak zazvonilo a maminka šla otevřít a vstoupili dva muži v montérkách. Tatínek jim ukázal na piano a šel k nim a dělal, že pomáhá.

„Nojo,“ bručeli muži, „piano,“ a jeden z nich šel ven a vrátil se s dalším mužem. Tolik lidí najednou v pokoji Otík ještě nezažil. Odnesli piano, a po pianu zbylo prázdné místo, smutné a nové a docela zajímavé. Otík slezl z houpací židle a šel nové prázdné místo prozkoumat. Našel v chomáči prachu skleněnou kuličku, kterou hledal už měsíc.

„Podívej,“ běžel za maminkou, „to je ta ...“

„Dej pokoj,“ řekla maminka a už si zase držela lokty, jako by se bála, že se dotkne něčeho, co by ji mohlo umazat.

Muži se vrátili pro skřínku.

„Dejte, prosím vás, pozor na skla,“ volal tatínek udýchaně a pobíhal kolem nich bezradně, když dělali nové prázdné místo. Místo po skřínce zbylo menší a bylo veselejší, protože skřínka stála mezi dvěma knihovničkami. Kdyby mi maminka půjčila deku, rozmýšlel Otík, mohl bych deku natáhnout přes knihovničky a mezi nimi bych měl stan. Chtěl se se svým nápadem hned pochlubit, ale maminka se dívala na křeslo a měla divné oči. Najednou se posadila do křesla, a když se muži s tatínkem vrátili, zůstali stát, pozorovali maminku v křesle a mlčeli.

„Tak to křeslo,“ řekl tatínek, jenže maminka seděla v křesle a nevstávala.

„Říkala jsi křeslo po babičce,“ promluvil tatínek. „Přece nechceš, abychom nesli křeslo s tebou.“

„Nedám,“ zašeptala maminka.

„Jak to, nedám?“

„Nedám.“

„Popadněte to křeslo,“ zavolal tatínek, „jen ho popadněte.“

Muži stáli a nehýbali se z místa. Maminka je začarovala. Otíkovi bušilo srdce v krku, úplně cítil, jak veliké má srdce a jaký má malý krk.

„No dobrá,“ řekl tatínek a vyndal krabičku s cigaretami a nabízel mužům. Zapálili si a tatínek se pokusil o úsměv „Máme čas.“

„Já taky,“ zasmála se maminka, jak se ještě nikdy nezasmála.

„Pojďme,“ obrátil se tatínek zády ke křeslu a k mamince „Nebudu se hádat o starý křáp.“

Odešli. Venku zavrčelo auto. Otík se rozhlédl z okna, ale vánice řádila a auto asi odjelo druhou stranou. Obrátil se do pokoje. Maminka už neseděla v křesle, stála u něj a hladila opěradlo.

Křeslo a houpací židle byly teď uklizeny ve vedlejším pokoji, aby v tomhle pokoji bylo víc místa pro židle a dlouhý stůl. Otík obešel stůl a počkal. Deset židlí, a šest si jich vypůjčili od sousedů. Cizí židle si s domácími židlemi nerozuměly, to bylo jasné na první pohled. Domácí se od nich odtahovaly. Snad se cizí židle styděly za svoje křivé nohy. Maminka a její sestra židle kolem stolu přerovnávaly a nedařilo se jim to.

„Vlasto,“ špulila maminka rty, jako vždycky, když přemýšlela, „i těmi židlemi se mi to ne a ne líbit.“

„Magdo,“ řekla teta mamince, „židle tu nejsou pro krásu, ale aby se na nich sedělo.“

Byla to pravda. Teta znala na všechno odpověď. Ale pokoj se tou spoustou cizích židlí proměnil. Zmenšil se a klid a pohoda z něj vyprchaly.

Do prostírání stolu a rovnání nábytku přišel pán, který měl mít s maminkou svatbu. Třel si kotníky prstů a vyvolával:

„To je podzim, to je podzim. Sázím se, že do rána bude padat sníh.“

Připomněl Otíkovi vánici, kdy tatínek přijel pro piano a pro skřínku. To už bylo dávno. Za devíti loukami jara a za devíti řekami léta.

„Tak Otouši,“ oslovil pán Otíka, „bude sláva, co?“

Nikdo Otíka ještě takhle nepojmenoval. Otík s Otoušem si byli cizí jako domácí židle se židlemi od sousedů. Otík se zamračil.

„Všecko dobrý,“ řekl bodře pán, „všecko dobrý, Otouši.“

Pán, který měl mít zítra s maminkou svatbu, nebyl vysoký jako tatínek, byl silnější a dovedl vystřihovat z papíru panáčky. Složil noviny do úplně malého kousíčku, šmikl tak a tak nůžkami^ když roztáhl, co vystřihal, držela se za ruce dlouhá řada papírových panáčků. Uměl věci ten pán. A mamince říkal Magdičko, dával jí ruku na rameno a hladil jí vlasy a maminka se nebránila.

A teď tedy byly všecky židle obsazené, pán seděl s maminkou včele stolu, bylo po svatbě a málem i po hostině, a dospělí si vyprávěli svoje nesmysly a smáli se a pili pivo a víno. Tlustý chlapec dojedl bramborový salát, opřel se zády o opěradlo židle a znehybněl.

„Otíku,“ zavolala maminka z druhého konce stolu, „jdi si s Pepínkem hrát.“

„Venku prší,“ oznámil Otík. Pršelo, a to bylo nadějné.

„Jen si jděte hrát. Třeba vedle do pokoje,“ mávla matka dlaní. Nesmlouvavě a velitelsky. Dospělí byli opět jednou v převaze.

Tlustý chlapec se s nevolí spustil z křivonohé židle a loudal se za Otíkem do vedlejšího pokoje.

„To je ale dost divný pokoj,“ řekl Otíkovi, sotva za sebou zavřel dveře.

Vedlejší pokoj se stal pokojem teprve nedávno. Neúnavně vynalézavá maminka pořídila kuchyň z komory vedle koupelny. A ze staré kuchyně se zrodil pokoj. Jeho účel nebyl doposud jasný. Zrodil se z nadšení, jaké umí vyvolat bezděčný nápad, který přijde ve chvíli, kdy člověk zatouží změnit na svém osudu aspoň docela málo, aspoň to, co je nejblíž a v jeho rukou. Nyní byl vedlejší pokoj v odkladu, jako tolik věcí zrozených z nadšení.

„Je to docela pěkný pokoj. Náhodou,“ řekl Otík. Rozhlédl se vyzývavě po místnosti. Čekala na zařízení a podél stěn se hromadily předměty a kusy nábytku. Nebylo pro ně jinde místo. U okna stála houpací židle a proti ní křeslo, které maminka odmítla vydat. Sáňky s beraními rohy se opíraly o bednu plnou papírů a starých knih. Dřevěný stojan na květiny, o dvě hlavy vyšší než Otík, nesl místo květináče sádrovou sošku kozonoha s růžky. Kozonoh seděl na sádrovém pařezu a pískal na píšťalu. Vlastně už jenom na půl píšťaly. Druhá půlka píšťaly chyběla a chyběl i jeden růžek.

Tlustý chlapec se bezostyšně uvelebil v houpací židli, nudou mžoural, a pomalu, pomaličku rozhoupával židli.

„Ty se neumíš houpat,“ zjistil Otík.

„Umím,“ zívl Pepínek, „ale nechce se mi.“

Otík odevzdaně dopadl do křesla. Za oknem pršelo. Domek byl přízemní, zahrádka za oknem se leskla v lehké mlze-a listí pod stromy leželo tmavé a hnědé jako povidla na koláči

„Nemáte tady nábytek,“ rozhlížel se Pepínek lenivě.

„My máme nábytku,“ řekl Otík, „jenomže u tatínka. Odvezl si nějaký nábytek.“

„No jo,“ zhoupl se Pepínek s pochopením.

„Co?“ zeptal se Otík podezřívavě.

„Že jo,“ zhoupl se Pepínek. Odmlčel se a za chvíli řekl: „Tvoje máma má hezký prsa „

Otík se zadíval oknem do deště a cítil horko na tvářích. Určitě se červenám, myslel si se studem a lítostí. Zmocnila se ho podivná ošklivost, jakou doposud nepoznal. Maminka, to byly pro něho ruce a vlasy, oči a ústa a také domácí střevíce na chodbě, podle kterých poznával, jestli je maminka už doma, nebo ještě v práci.

„Tvoje maminka …,“pokračoval Pepínek, ale Otík se rozkřikl:

„Drž klapačku!“

„Jsi blázen?“ zeptal se Pepínek pomalu, aby se nezadýchal. Jeho klid, jeho lenivé sebevědomí Otíka popouzelo. „Ty si ani mýho strejčka nezasloužíš,“ zhoupl se Pepínek, „můj strejček je světová třída.“

„Já se o tvýho strejčka neprosil.“

„Ty ne? Ale tvoje maminka …

„Drž klapačku!“ křičel Otík, „ty, ty ...“

„Jen řvi a oni sem přijdou,“ ušklíbl se Pepínek.

Oni nepřišli. Zpívali vedle u stolu, trochu falešně, ale hlasitě, a právě oženěný strýček jim hrál na foukací harmoniku.

Otík bušil oběma pěstmi do křesla, na kterém seděl. Bezmocní bušil do křesla a trestal křeslo místo Pepínka, jeho strýčka a všech lidí vedle. Vtom se ulomila křeslu noha, křeslo se naklonilo a Otík vypadl na podlahu. Pepínek se dal do smíchu, vědom si své tělesné převahy, i toho, že je starší.

„Jsi blázen,“ povídal, když se uklidnil.

Otík se sbíral ze země, ponížený a nešťastný. Kulhal k bedně s papíry a knihami, vysoukal se na ni a polykal slzy. I to křeslo po tatínkově babičce. Celý svět je jeho nepřítel.

„Víš, co je tvůj strejček? Tohle ‒“ ukázal na sádrového kozoroha.

„To se řekne,“ vynesl Pepínek s rozvahou rozsudek.

„Jen žaluj.“

„To se řekne, to se řekne,“ jásal Pepínek.

Otík seskočil z bedny, přitáhl ke stojanu na květiny kufr, vystoupil na kufr, sňal kozonoha, uchopil ho oběma dlaněmi, zvedl jej nad hlavu a náhle jej mrštil po Pepínkovi. Kozonoh minul Pepínkovu hlavu a roztříštil se o zeď.

Nastalo veliké ticho. Svatebčané vedle nezpívali, a bylo takové ticho, jako by odešli. Pak se otevřely dveře a v nich stála maminka a ten pán, s kterým měla svatbu. Maminka měla rozpálené tváře a kolem úst a očí veselé vrásky od smíchu, které se ještě nestačily vyrovnat, a na sobě měla třpytivé šaty upnuté na bocích, v pase, i nahoře, tam nahoře. Už to nebyla maminka jen s vlasy a očima a domácí střevíce na chodbě, když není doma.

„Co se to tu děje? Proboha,“ řekla.

Pepínek ukázal prstem na Otíka.

Maminka udělala dva kroky kupředu a zajiskřila po celé délce svých šatů.

Ať je ošklivá, přál si Otík, ať je ošklivá a stará, přál si horoucně, ať si jí nikdo nevšímá, jen já. Jak by nám bylo dobře.

Všichni si mysleli, že vzdoruje. Ale on mlčel a jenom si přál.

TŘETÍ SVATEBNÍ NOC - Tajemství II

Srpnová noc je osamělá a volá po příbězích,

které by ji doprovázely na pouti k ránu,

a co lidí se obrací pravě v tu chvíli k někomu,

kdo o tom ani neví, neboť se obracejí mlčky,

a mlčky volají o pomoc a často nevědí,

jakou pomoc si přát.

Mlčky čekají, že třeba ty

pro ně vymyslíš pomoc, že poznáš, odkud se bere jejich trápení,

z jaké končiny srdce.

Někteří lidé volají celý život o pomoc,

mlčky a úpěnlivě, široce rozevřenýma očima,

široce rozevřenými prsty,

aby se někdo už smiloval

a řekl jim, kdo vlastně jsou.

Stále nebyl rozhodnut, jestli má dům prodat, ačkoliv se už na ceně a podmínkách s kupcem dohodl. Kupec měl přijít odpoledne ve tři hodiny a teď bylo deset hodin dopoledne. Času bylo ještě dost a pochyby měly volný prostor, a bujely a začínaly zakrývat volnou vyhlídku na to, co bude pak, až se dům prodá.

„Poslyš,“ řekl, „to s tím domem, víš, nejde mi to z hlavy.“

Jeho žena seděla proti němu, dům byl vlastně její, ona jej zdědila, ale jak se zdálo, nezdědila starosti. Seděla u otevřeného okénka vagónu a labužnicky nastavovala tvář červnovému slunci, které vystřikovalo krátké a oslnivé dávky mezi větvemi borového lesa přímo na její sedadlo. Udělala si pohodlí, zula střevíce a natáhla nohy vedle muže. V oddělení byli sami.

„Myslela jsem,“ řekla, „myslela jsem, že už je to všechno hotovo „

„Je to skoro hotovo. Skoro.“

„Přece sis toho člověka pozval.“

„To máš pravdu,“ řekl, ale myslel na něco jiného. Světle zelené hbité stíny se smekaly po železničním voze, uskakovaly zpátky do lesa, písková cesta se rozsvítila a pohasla, strž s břízami a černý bez a tráva.

Dům, který se rozhodli prodat, stál na travnatém břehu řeky. Byl to dům postavený ve starém lázeňském slohu, s dřevěnými balkóny a s dřevěnými vyřezávanými ozdobami kolem okenních rámů. Dům měl patro, do kterého se stoupalo po dřevěných schodech s dubovým zábradlím. Jídelna tmavá a poněkud vlhká, stíněná stříbrnými smrky před okny, byla obložena dřevem. Dřevo zvenčí i zevnitř budilo dojem obstarožního blahobytu. Ve Štěpánovi, už když do domu vkročil poprvé, vyvolávalo neurčitou tesklivost. Jako by dřevo v tom stíněném a zšeřelém prostředí umíralo podruhé, ukřižováno na zdech domu obklíčeného obrovskými smrky, buky a břízami.

„Moc veselý dům to zrovna není,“ řekl.

„Pro tebe,“ odpověděla. Pohybovala na protějším sedadle palci nahé nohy. „Pro tebe,“ opakovala.

„Tobě se zdá veselý?“

„Nedělím domy na veselé a smutné,“ řekla, „ale jednu věc si uvědom: žila jsem v tom domě až do svých šestnácti let. A potom jsem se tam často vracela. Tuhle věc si uvědom“

„Děkuju za upozornění.“

Zadíval se na ni, jak nastavuje tvář plnému slunci, vyjeli z lesa a blížili se k řece, slunce vtékalo do oddělení plným proudem a pěnilo na chromových tyčích. Šestnáct let. Teď bylo jeho ženě šestačtyřicet. Pěkná žena v květu. Každý věk má své pučení, květ a vadnutí. Člověk kvete a vadne za svého života víckrát než jednou. Člověk, rozvažoval, má blíže ke stromům, které opakují období květů a sklizně, blíže ke stromům nežli kdoví k čemu jinému. Je v tom kus naděje. Vždycky.

Sledoval její obličej, lehký závoj pih u kořene nosu a pod očima, oči přivírala, ústa měla pootevřena a snažila se odfouknout dotěrný vlas z čela.

„Čemu se usmíváš?“ zeptal se jí.

Byla to jejich stará hra, jenže ji už dlouho nehráli. Už dlouho neměl potřebu zmocňovat se jejích myšlenek. Dříve zkoumal i její myšlenky s pocitem vlastníka, ale jak přibývala léta, přenesl svůj vlastnický zájem jinam. Nyní měl starosti s domem a opět toužil zmocnit se manželčiny myšlenky, která by mu dala za pravdu, že rozhodl správně.

„Na co myslíš?“ zeptal se s nadějí.

Kolikrát jí kladl tuhle otázku, kdykoliv byli spolu a mlčeli. Jenomže dříve se jí ptával z obavy o ni, bál se, že ji ztratí, že mu unikne s nějakou myšlenkou. Dneska se jí ptal z obavy, že jeho plány nejsou dostatečně promyšlené, měl starosti o věc, která byla mimo ni i mimo něho, měl starost o výnos toho obchodu.

Ženu v otázce něco zarazilo, zdálo se mu, že ji něco zarazilo a odradilo. Mlčela a přestala se usmívat. Naléhal.

„Máš přede mnou tajnosti.“

„Ale,“ řekla.

Vracel se ke své hře, jako zestárlý běžec si přijde vyzkoušet škvárovou dráhu, aby se ujistil, že ten, kdo tu před časem závodil, byl opravdu on.

„Na co myslíš?“ trval na otázce.

„Na co už mohu myslit.“

Pokoušela se vykroutit. Cítil, že se mu pokouší vymknout. Ach, před desíti, patnácti lety mu odpovídala bez zábran. Všechno mu pověděla. A když u toho byly děti, nalezla vždycky způsob, jak mu odpovědět, aby porozuměl. Její myšlenky se velicí často týkaly nejbližších příbuzných, proto si vymyslela pro všechny osoby nová jména. Děti nevěděly, o kom je řeč. Vzpomínal na ta jména a nedovedl si je připamatovat. Po chvíli si na jedno z vymyšlených jmen vzpomněl.

„Myslíš na Albertku?“

„Na Albertku ?“

„Tak jsi přece říkala své matce.“

„Vidíš, na to jsem zapomněla.“ Ležela s hlavou zvrácenou dozpátku v plném slunci.

„Jak můžeš na tohle zapomenout,“ řekl popuzen, jako by mu svou zapomnětlivostí něco brala.

„Ale já nezapomněla, jak si ty myslíš,“ odpovídala s přivřenými očima a nehýbala se. „Já si jenom rychle nevzpomněla.“

„Albertka,“ řekl, „přece to byla tvoje matka.“

Nikdo její matku tak neoslovoval, až na pratetu, a ta byla už dávno mrtvá. Jednou oslovila prateta matku na zahradě před domem postaveným v lázeňském slohu.

V jedoucím vlaku za přimhouřenými víčky spatřila stůl prostřený k odpolední svačině, stříbrné smrky, které zdaleka nedosahovaly dnešní výšky, na pozadí smrkového stínu světlou vejčitou hlavu pratety. Pratetina hlava zachycovala světlo, na všech prohlubních její tváře se usazovalo žlutavé světlo jako písek na mělčinách. Její hlavu bylo vidět z dálky a člověk si jí všiml dříve než jejího těla v tmavých šatech. Hle, měsíc vyplul z temna mraků. Také její hlas byl tenký jako svit měsíce. Albertko ‒ říkala slabým hlasem matce. Matka se jmenovala Aloisie, ale teta ji oslovovala Albertko. Byla přesvědčena o vznešenosti toho oslovení. Znala vznešená jména a jména nižšího řádu a nejnižšího, znala i květiny vznešené, prosté a květinový proletariát.

„Albertko,“ radila matce, „dej vykácet ty bezy. Kdy už zbavíš zahradu vesnického charakteru.“

Ale houštiny černého bezu doprovázely plot dodnes.

„Řekneš mi konečně, čemu se usmíváš?“

„Já se usmívám?“

„Jakpak by ne.“

„Vůbec nemám v úmyslu se usmívat.“

„Na co jsi myslela?“

„Ty tvoje otázky. Pořád a pořád.“

„Když chceš mít přede mnou tajnosti.“

Mlčeli. Vlak ujížděl loukami, občas trčel z trávy topol nebo olše, osaměle, každý strom sám pro sebe. V určitých odstupech podepíraly stromy řídké hedvábí nebes, kterým pršela záře a lesk a třpyt. Ani muž, ani žena nepřijímali očima povodeň světla. Muž viděl dům a nevysvětlitelný úsměv své ženy, dům a úsměv. Žena se procházela za spuštěnými víčky po zahradě, zmenšila se a prolézala houštiny černého bezu, jako tenkrát. Tenkrát. Tomu se usmívala. Více než tři desítky let na tu příhodu nevzpomněla. Za ta léta jí odrostla dcera, vídala se, syn se jí oženil, za ta léta lecčemu odvykla a lecčemu musela přivyknout. Doposud si to všechno ještě nikdy tak jasně neuvědomila, doposud nikdy neprovedla součet, nevystavila sama sobě účet. Prodej domu jí vracel paměť, a příběh, který vystoupil na hladinu, ji samotnou překvapil. Usmála se.

„Směješ se mi, že jedu prodat dům,“ řekl.

„Ničemu se nesměju.“

„Ale směješ.“

„Nesměju se ničemu z tohoto světa,“ odpověděla a neotvírala oči. Stále ještě chodila po zahradě mezi stříbrnými smrky a černým bezem. „Svět, kterému se usmívám, je už dávno pryč „

„Co to má znamenat?“ Vracela se mu zvědavost milence, žárlivost na tajemství ležící mezi ní a jím. Nejistota se vetřela mezi hladké a přiléhající díly jeho manželství. Spěchal, aby ji odstranil. Nevěřil, že by se z ní mohla časem stát perla. „Podívej,“ řekl, „jestli mi nepovíš, čemu se směješ ... je to projev nedůvěry ... a já ... prostě přestanu se s tebou bavit.“

„Jednou ti to povím.“

„Jednou? Kdy jednou? Celá ta věc je hloupá. Trapná. A ...“ Není o zvláštní, pomyslel si, nemohu najít správné slovo. Všechny věci, zvířata a rostliny už člověk pojmenoval, a přesto nejdůležitější věci pojmenovány nejsou. Právě ty nejdůležitější. Musil bych dlouho mluvit, možná hodinu a možná celý den, abych jí pověděl, co by se dalo vyjádřit jediným slovem, kdyby bylo vynalezeno. Místo jediného nevynalezeného slova řekl:

„Víš dobře, že ten dům musíme prodat.“

Syn s manželkou, dcera s mužem a oni dva, všichni bydlili v jednom bytě. Prodej domu znamenal pro každou ze tří rodin onen nožný díl svobody, který lze mezi lidmi uskutečnit. Měl už vyhlédnutý domek na předměstí a projednával s majitelem koupi. Domek byl v naprostém protikladu k domu, který prodával. V domku i okolo domku bylo všechno malé, šetřilo se místěn, ano, šetrnost byla určujícím rysem nového příbytku, ale přivě proto to bylo Štěpánovi blízké. Veliké prostory starého donu u řeky, hýření kamenem a dřevem, okázalá rozmařilost v rozměrech zahrady, bože, ty smrky a ostatní zbytečnosti, ne, toto prostředí ho zneklidňovalo a dráždilo, kdežto domek na předměstí ho hřál, kdykoliv si vyvolal jeho obraz, jako hřeje rukáv který ponechává paži jen přiměřený prostor k pohodlnému pohybu.

„Je to příliš veliký dům,“ řekl, „a kdo by tam mohl bydlit a kdo by mohl dojíždět do města.“

„Krosovi tam bydlí,“ odpověděla.

Krosovi obývali přízemí. Kros byl účetním v zemědělském družstvu a jeho žena šila ženám z celého okolí. Měli tři děti.

„To je jiný případ,“ řekl.

„Samozřejmě.“

„Ještě mi nechceš povědět, proč jsi se smála?“

„Ne. Ještě ne.“

Cítil se bezmocný.

„Není to od tebe hezké,“ řekl.

„Není,“ přiznala, „ale jednou ti to povím.“

Přejeli most přes řeku, muž vstal a uchopil držadlo malého kufříku. Zena smekla nohy ze sedadla a pokusila se vsunout mírně naběhlé nohy do střevíců. Když se jí to podařilo, vyňala z kabelky zrcátko a opravovala si účes. Nepromluvili spolu ani slovo, muž stál a žena seděla, dokud vlak nezastavil na nádraží

Teprve když přecházeli koleje, oslovil ji znovu:

„Tak ty mi to nepovíš?“

„Ne,“ řekla, „jednou ti to povím.“

Cestou přes město opět mlčeli. Na náměstí potkali několik známých, pozdravili, ale na sebe navzájem nepromluvili.

„Ty se zlobíš?“ zeptal se, když vyšli z města.

„Ne. Proč?“

„Protože nemluvíš.“

„A ty mluvíš?“

Nejdříve spatřili staré mohutné buky a vrcholky smrků a potom střechu domu, červenošedou hráz v zeleném vlnobití Na cestě před železnými vraty s plechovými růžemi si hrály v prachu Krosovy děti. I jim je ta zahrada protivná, pomyslel si Štěpán, raději si hrají venku v prachu. Dům stál v horkém červnovém dni zahalen stínem a vydechoval vlhko jako hrdlo naplněné láhve. Dole, v přízemním okně, hrčel šicí stroj

V přestávkách mezi hrkotem stroje vyhrával klavír a vydával zploštělé lisované zvuky, jaké se s námahou derou z laciných tranzistorových přijímačů. Zvuky klavíru se krátce chvěly v slunném dopoledni, a náhle uschly a padaly k zemi. Melancholie vyráběná strojem.

Šel k domovním dveřím, ale jeho žena se zastavila a obrátí la k černým bezům. Z tmavých přerostlých houštin trčela smetanová talířovitá květenství. Vrátil se k ní:

„Co se děje?“

„Nic,“ řekla, ale sdílná nálada ji přemohla. „Já nevím,“ rozpovídala se, „ale jsou věci, které mě vrátí zpátky a já si na chvíli připadám jako malá. Mám chuť vlézt do toho bezového houští a podívat se, jestli je v něm ještě komora.“

„Komora?“

„Takové loubí, víš, my jsme mu říkávali komora. Dalo se tam sedět a povídat si. Zvenčí tam nebylo vidět, ale my z komory viděli, co se děje venku.“

„Komora,“ řekl.

„Ano, komora,“ opakovala, jako by se bránila. Potom rozhrnula křoví. „Myslím, že to už nenajdu.“

„Jeto nápad. Po tolika letech.“

„Chyba je v tom,“ řekla, „že si vzpomínky žijí svým životem a příroda také svým životem.“

„To není chyba,“ řekl, „chyba je, když lidé žijí vedle sebe každý svým životem a jejich životy se v žádném bodě nestýkají.“

„A1e to je banální.“

„Možná, jenže ty máš přede mnou tajemství.“

Růžový pokoj, říkali mu růžový podle malby stěn, nalezli ve stejném nepořádku, jako jej před měsícem opustili. Stěhovací herečka. Několik velkých kartónových krabic, naplněných a převázaných motouzem, jedna otevřená, zpola naplněná časopisy. Štěpán otevřel okno. Žena se podívala ven, bylo odtud z výšky vidět na cestu. Děti si už nehrály v prachu. Lezly po mřížích vrat.

„Třeba si udělaly komoru jinde,“ řekla.

„Kupec přijde ve tři hodiny,“ odpověděl, „měli bychom se najíst.“

Zvedl z příborníku plochou ošatku na chléb. Zanechala po sobě v bělavém prachu tmavý kotouč. Udeřil ošatkou několikrát o koleno a pozoroval soustředěně obláčky prachu, které po každém úderu vybuchovaly z pletiva ošatky.

Odešla do kuchyně a zapnula elektrickou plotýnku. Bylo slyšet, jak roztlouká vajíčka, jak bere ze skřínky talíře a ze zásuvky příbory. Utíral zatím prach na židlích a na stole a poslouchal důvěrné známé zvuky, které se daly určit, každý zvuk měl svou příčinu a význam. Ale proč se ve vlaku usmívala? A proč mu nechtěla prozradit, čemu se smála? Stíral prach z příborníku a její tajemství ho nepřestávalo pronásledovat. Je to tak, říkal si, můžeš žít čtvrt století se ženou a můžeš si myslit, že na sebe všechno víte, že se znáte, jak se jen dva lidé mohou poznat, a pak, po letech, narazíte na nějakou záhadu Zřejmě je pro ni výhodné nesvěřovat se. Doposud však nebyl zvyklý, že by uplatňovala nárok na nějaké výhody v manželství.

Žena prostřela režné ubrousky a postavila na stůl dva talíře s míchanými vajíčky. Na ošatku narovnala housky. Usedli k jídlu. Měl hlad, ale po několika soustech mu zlost stáhla hrdlo. Odložil vidličku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svatební noci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.