Tiráž

Eduard Petiška

Soudce Knorr

Vydalo Education s.r.o. v roce 2013 jako svou 18. elektronickou publikaci.

education@petiska.cz

Copyright (c) Eduard Petiška 2013

Copyright obálka (c) Jakub Mareš 2013

Editorka: Bc. Marcela Krupková

2. elektronické vydání.

ISBN

978-80-87781-36-4 - epub

978-80-87781-37-1 - pdf

978-80-87781-38-8 - mobi

Edice sebraných spisů Eduarda Petišky - devátý svazek

Subedice - Poezie života

Vychází jako devátý svazek sebraných spisů Eduarda Petišky. Edice sebraných spisů Eduarda Petišky vychází v elektronické podobě. Řada jeho děl, které vycházejí v této edici, je ale také k dispozici v tištěné podobě.

Informace o dalších knihách Eduarda Petišky naleznete na konci knihy, nebo na:

https://www.facebook.com/eeducation.cz

Soudce Knorr

je román reflektující neklidné společenské klima a zvraty 20. století. Jde o jedno z klíčových děl Eduarda Petišky z konce 60. let. Soudce Knorr podniká nebezpečnou výpravu do nejintimnějších hlubin lidského nitra, aby nalezl kořeny lidské slabosti. Autoreflexivní příběh soudce, vykonávající svojí profesi v krutých padesátých letech, který na samé hranici života a smrti podává počet ze svých vin. Důkladné psychologické propracování charakterů jednotlivých aktérů je nadčasové a aktuální.

„Tohle umí jen rozum,“ říká mi mladý Knorr, „ukáže ti z celého světa jenom jednu věc, dokonale a přesně, postaví ti ji před oči, zakryje ti s ní celý složitý svět, jen aby uhájil svoje důvody. Ale cit tuší tam, kde rozum přestává vidět. Z mlhy, kam rozum nevidí, přilétají ptáci.“

,,Nedovedl jsem vcházet do lásky jako do lesa, vejít, kdy se zlíbí, a vyjít, kdy se zachce. Jestli je to opravdu láska, může z ní být člověk jen vyhoštěn, vyhnán, vymrskán z jejího území.”

,,Nedovedu hrát v tomto světě herců a masek a drapérií a přestavovaných kulis a proměnlivých reflektorů, jednou svatozářit do kouta vpravo, jednou do kouta vlevo. Já jenom přímo. Nevím, jestli to není jen druh těžkopádnosti, tahle přímost. Svět rozhodně není zařízen na přímost, oslavuje zákruty, zatáčky, okliky.”

(Úryvky z knihy)

PhDr. Eduard Petiška (14. května 1924 Praha – 6. června 1987 Mariánské Lázně) byl český básník, romanopisec, povídkář, novelista, autor knih pro děti a mládež, dramatik, teoretik dětské literatury a překladatel, otec spisovatele Martina Petišky.

Autor více než devadesáti titulů, oslovující už pátou generaci čtenářů. Jeho knihy byly přeloženy do několika desítek jazyků.

I. Ne

"Ne." Muž dával pozor, aby neprozradil, co si myslí. Bylo to opravdu tak: zbavovat se něčeho mohl jen těžko, ale ztrácet mohl lehce. Ztratíš rychle a navždy i to, co bys nechtěl ztratit. Jenom zbavit se něčeho je trápení a obtíž a starost.

"Zve tě na večeři," řekla.

Seděli v zahradní restauraci, bylo ještě příliš brzy, časné dopoledne, a kromě nich nepřišel zatím ještě nikdo, aby sklopil židle opřené opěradly o desky kulatých stolků.

U vchodu do zahrady stál číšník s utěrkou v podpaží a melancholicky pozoroval rojení mravenců ve skvrně slunečního světla. Na stolech a židlích ležel zelený letní stín a v mírných závanech teplého větru se protahoval, jako by se probouzel.

Dole pod nimi bzučelo město, v té chvíli se zdálo, že je vzdálenější, než skutečně bylo. Dole byl svět, ale oni byli od něho odděleni zábradlím s litinovými růžemi, které připomínaly, když jsi přimhouřil oči, hlavičky kadeřavých andělů nebo spících lvů.

"Zve tě dnes večer na večeři," opakovala. Položila ruku do jeho rozevřené dlaně a podívala se přes zábradlí dolů, do světa, aby spatřila, co tam dole vidí on.

Na křižovatce před mostem stála žena v uniformě sovětské armády a řídila dopravu. Z chodníku ji fotografoval americký voják. Několikrát, z různých stran, a nakonec mačkal spoušť v dřepu.

"Co jsi povídala?" vrátil se k ní pohledem.

"Ale ty mě vůbec neposloucháš."

Číšník plivl do mraveniště a pomalým lenivým krokem prošel uličkou mezi stolky a zmizel v chodbě domu. Teď byli opravdu sami.

Naklonil se přes stůl a nečekaně ji políbil na ústa. Překvapil ji, měla pootevřené rty, chystala se něco říci. Dotkl se rtem jejích zubů.

"Ale," řekla.

"Promiň," ohlédl se. Jeho opatrnost ji rozesmála.

"No tak," v rozpacích hledal po kapsách cigaretu a potom zápalky.

"Na co jsi myslel?"

Nemohl jí přece povědět, že je mír a všechno, co bylo předtím, dostávalo jiný význam. Myslel na možnosti, které se týkaly jeho, a měl dojem, že lze život vypočítat logicky a přesně. A protože v těch výpočtech chyběla, řekl:

"Myslel jsem na tebe."

"Ale."

"Vážně," přesvědčoval ji i sebe.

"Bublá tě zve na večeři," řekla. Bublá říkala svému manželovi. Bylo to směšné a hloupé, ale byl čas, kdy se mu to nezdálo ani směšné, ani hloupé, naopak, považoval takové oslovení za nesmírně vtipné. Ten čas byl a teď je zase jiný čas.

"Máš příležitost vyřídit s ním tu věc," řekla s pevným přesvědčením, které mu připadalo přehnané.

Mlčel a město pod nimi bzučelo.

Natáhla prsty před mužův obličej, jako by snímala neviditelnou pavučinu:

"Odžeň chmury." To bylo její heslo. Užívala je vždycky, když se domnívala, že na něj padá starost a smutek. Ve skutečnosti si nedělal starosti a smutek si nepřipouštěl, jen se jí v těch okamžicích vzdaloval. Cesta od ní trvala už víc než osm měsíců, od Silvestra roku čtyřicet čtyři, někdy po ní jen kráčel a někdy i prchal.

"Zve mě na večeři," olízl rozlepující se papírek cigarety a snažil se jej slepit.

"Proboha," řekla, "tak to s ním už vyřiď."

"Jenom žádný melodram." Byl příliš střízlivý. Patřilo to k jeho povolání. Její vztah k němu mu lichotil. Ale to bylo také asi tak všechno.

"Je mi devětatřicet let," řekl.

"A komu to vadí?"

Nikomu to nevadilo, to je pravda, ani jemu, ani jí, těch devětatřicet let bylo pryč. Vadila léta, která přijdou, neboť v těch letech se skrývaly možnosti. Minulost, ať už jí využil nebo ne, byla pryč. Bylo by nespravedlivé stát na prahu možností a dobrovolně si zavřít dveře. Dopustil by se na sobě nespravedlnosti. Nesrovnávalo se to s jeho citem pro křivdu. Jenomže dříve cítil silně křivdu páchanou na cizích lidech a nyní považoval stále víc a víc sebe za člověka stíhaného křivdou a vztahoval spravedlnost na sebe.

"Tak dobře," řekl, "ale nemusíme se snad ukvapit."

Jakoby nebylo té krátké cesty k ní a té dlouhé od ní. Víc než osm měsíců. Na okamžik se mu zdálo, že učinil významný objev - člověk žije stejně intenzivně dozpátku jako dopředu, čas je záležitost posloupnosti, ale se skutečným životem, takovým, jaký v nás probíhá, v hlavě a srdci, má jenom málo společného, vlastně nic. Je třeba zrušit čas, pomyslel si, je jenom teď a teď a teď. A náš vztah k tomu teď může být minulost nebo budoucnost. A když se ten vztah jmenuje minulost?

Ze staré školy u řeky vyběhl chlapec. Chlapci je devět let a první světové válce necelý rok. Je to mladá válka. Chlapec je drobný a hubený. Je tomu už dávno, ale chlapec běží stále a bude běžet, dokud nezemřu.

Je první. Až vyběhnou ostatní, bude už na rohu Kostelní ulice. Chlapec běží svůj osamělý běh. Daleko za ním spolužáci. Osamělý jelen prchá před smečkou. Zakličkuje v uličkách kolem náměstí a ztratí se smečce. Potom se loudá mezi ploty kvetoucích zahrad, košile promočená potem se mu lepí na záda a studí.

Za plotem stojí malý kluk jako včera a jako předevčírem. Vzrušeně šeptá:

"Zas tě hnali?"

"Hm." Chlapec větrá košili na zádech. "Ale to nevadí. Já jim vždycky uteču."

Svět se skládá z těch, kteří ženou a štvou, a z těch štvaných. Ti, kteří ženou, mají výhodu, jsou v houfu, ale ten, kdo je hnán a štvaný, je vpředu.

"Zase jsem byl první," chrchlá chlapec.

Kluk za plotem zamrká a oněmí obdivem. Pak se pokusí zachrchlat jako chlapec.

"A - nebojíš se jich?"

"Když jsem první?" Chlapec vyleze na podezdívku plotu a seskočí, znovu vyleze na podezdívku a znovu seskočí. Cítí na sobě obdivný pohled a zkusí seskočit z podezdívky po jedné noze. Dopadne příliš tvrdě a píchne ho v kotníku. Přenese váhu na zdravou nohu, natáhne bolavou před sebe a zacvičí s ní.

"Udělal sis něco?"

"Já? Člověče."

"A co kdyby tě chytili?"

"Mě nechytnou. Nikdy. Poněvadž -. Tak servus, já jdu."

"Servus."

"Heleď, ty neříkej servus. Já můžu říkat servus, protože půjdu napřesrok do gymnázia. Servus říkají studenti."

Dá se znovu do běhu. Teď už ze zvyku. Poběží celý život a překážky bude přeskakovat. Přeskakovat?

O dvě ulice dál sedí na obrubníku tři chlapci a dívají se upřeně na zem. Zapřáhli do vozíku z krabičky od sirek chrousta.

"Jen mu přidej."

A jeden z nich přisypává do vozíku písek.

"Jenom přidej. To utáhne jako nic."

Zapřažený chroust se vleče kupředu.

Chlapec se zastavil a bezděčně odtahuje studící košili, která se mu znovu lepí na záda. Pozoruje chrousta lesklýma očima a s rozpálenými tvářemi. Chroust se snaží uniknout nákladu, ale náklad se sune za ním.

"Přidej mu ještě. Otrokovi. Přidej, přidej," sípe vzrušeně jeden z trojice.

"Nechte ho." Nechtěl vlastně nic povědět, ale jsou v něm vždy dva, ten první chce a ten druhý nechce, zápolí spolu, až musí polykat, dusí se, když ti dva spolu zápasí, a ten první, který chce, vyhrává často proti jeho vůli. "Nechte ho."

"Co je ti do toho."

"Už ti někdo takhle před polednem...?"

Vyhrožovali, ani se po něm neohlédli, a dlouhá liduprázdná ulice plná plotů, které sotva stačily zadržet kvetoucí stromy, mlčela a souhlasila s prastarým přírodním zákonem, podle něhož si kočka hraje s myší, než ji zakousne. Ale chlapec byl slabý a drobný, snad právě proto se bouřil proti právu silnějšího, proto byl jeho oblíbeným hrdinou David a nikoliv Hérakles nebo Samson, protože jenom silní a mocní jsou schopni násilí a násilí je křivda. Skočil mezi ně s rychlostí, které se později divil, uchopil chrousta i s vozíčkem, strhl mu otěže, přehodil ho přes plot do sousední zahrady a vrhl se vpřed, prchal s bušícím srdcem, a než se ti tři překvapení a užaslí, vztek se dostavil až potom, zvedli, aby ho pronásledovali, měl náskok o několik desítek metrů.

Chlapec běžel svůj osamělý běh a smečka se řítila za ním. Dveře domku byly odemčeny, rychle je za sebou zamkl, chvíli lapal na chodbičce po dechu a opět větral košili a rukávem si přejížděl mokré čelo.

"Prosím tě," řekla matka, když vstoupil do kuchyně, "ty si ještě uženeš zápal plic. Musíš tak lítat? "

Otec přikulhal z vedlejšího pokoje k prostřenému kuchyňskému stolu. Na jaře ho vždycky trápil silný revmatismus. Povzdechl, než vzal lžíci do ruky:

"Aá... venku před domem okounějí nějaká tři individua, nějací uličníci... doufejme, že to nejsou tvoji kamarádi."

Chlapec se naklonil nad talíř a zavrtěl hlavou.

"No, Ivane," vybídla matka chlapce. Chlapec si nezvykl přetvařovat se před rodiči.

"Hodil jsem jim přes plot chrousta."

Otec zastavil lžíci před ústy:

"Přes plot? Proč?"

"Trápili ho."

"Házet chrousty přes plot," řekl otec. "Chrousty. Chroust je škodlivý hmyz a jako takový se má hubit."

"Trápili ho," řekl chlapec.

"I larvy toho hmyzu škodí. Ožírají kořínky," poučoval otec.

"Lidi škodí taky," řekl chlapec.

"Cože?" zarazil se otec.

"Že lidi taky škodí," opakoval chlapec tiše, "zabíjejí kuřata a krávy a tak -"

"Prosím tě," řekla matka, "nemáme snad jíst? Přece něco jíst musíme."

"Chrousti taky," řekl chlapec.

Matka zvedla hlavu:

"Ivane, nezdá se ti, že jsi drzý?"

"Ááá," vzdychl otec, neboť se mu ohlásilo revmatické koleno. "Ale nech ho. Mladý pán prostě neklade do středu světa člověka, nýbrž chrousta. Místo antroposofie chroustosofie, není-liž pravda."

Jedli, a když otec dojedl polévku, uzavřel své mlčenlivé uvažování nahlas:

"Chlapečku, život tě naučí."

"Knorre," oslovila matka otce s jemnou výčitkou. Říkala mu příjmením jenom za vážných okolností.

A školní rada Knorr se dal do krátkého smíchu, který končil bolestným zasyknutím.

Dostal jsem odklad a to je mnoho pro člověka, který stojí před svou šedesátkou a s kterým to bylo před časem tak zlé, že ho musili uměle živit. Přechod od umělé výživy k lžíci, i když ji vede ruka mé sestry, je pro mne větší pokrok než cesta od kočáru k automobilu. Hlas mi ještě neslouží, ale myšlenky se mi vracejí. Němý, vyprávím sám sobě. Mám na vyprávění celý den a často i část noci. Zvykám si znovu na slova a skládám své myšlenky do vět. Jako bych se vracel z veliké dálky, popisuji věci, které mne obklopují, seznamuji se s nimi a přijímám je do svého světa.

Tento pokoj. Lenoška, do které mne posadili, okno, z něhož smím pozorovat ulici z výšky třetího patra sestřina bytu, zrcadlo na zdi, rozkládací křeslo za mými zády, které se každou noc proměňuje v lůžko pro mé nepohyblivé tělo. Pokoj bez hodin a kalendáře. Tvářil jsem se zlostně, pochopili moje přání a hodiny a kalendář odnesli. Bylo to poprvé a naposled, co jsem projevil nějaké přání. Tehdy, když mne sem přinesli, tehdy mne ještě jejich čas rozčiloval, jejich vymyšlená, odměřující kyvadla, ohrádky s čísly, jejich vymyšlené ohrádky, v nichž každé sedmé číslo tisknou červeně. Ale teď, od té doby, co si vyprávím své myšlenky, jsem klidný, protože jsem si určil svoje místo.

Moje místo je mimo tento pokoj a mimo jejich čas. Nechal jsem je s jejich časem na jevišti, ať hrají, a sám jsem odešel do hlediště. Pozorovatel.

Ulice dole před mým oknem mi už dávno nepůsobí bolest jako v prvních týdnech. Znovu a znovu ji popisuji, užívám stejných slov, abych si na ni zvykl. Z ulice se stala neškodná, často opakovaná věta. Někdy ji už ani nevnímám. Dříve to bylo horší. Příliš mi připomínala čas, který donedávna rozkazoval i mně. Vedle pětipatrových činžáků je docela vlevo ohrada, za kterou roste panelový dům. Nad staveništěm se pohybuje rameno jeřábu.

Nahoře v okně se uvolnilo větrací okénko, otevřelo se a sjelo po oblouku kování s tlumeným třesknutím a do pokoje vstupuje jeřáb a sevře lenošku pravidelným skřípáním a klepáním. Pravidelnost jeho času mne ubíjela, jeho kyvadlo mne svou pravidelností mučilo. Teď už ne. Musím si každý den opakovat: teď už ne. Osvobozuji se od jejich světa.

Před ohradou, kolem které stoupá do svahu ulice kvílení trolejbusů, stojí dvě lípy. Listí z nich opadává, to je čas přírody. Ale můj čas není čas přírody a není také časem jeřábu.

Jsem pozorovatel svého vesmíru. Moje hlava je skladiště obrazů. Doposud jsem je do sebe ukládal, ale nyní je čas prohlížet je a pojmenovat.

Pojmenovat svůj příběh. Stále se vracím ke svému příběhu a vyprávím si jej znovu a znovu. Nedovedu nic jiného než si vyprávět svůj příběh. Své neštěstí, svou tragédii anebo jenom svůj příběh, neboť název pro to, co se přihodilo, se neustálil ani ve mně, ani v mém okolí.

Číšník vyšel z chodby a nesl v ruce hranatou plechovku.

Žena si číšníka nevšímala, ale muž ho zpozoroval a uvítal jeho přítomnost. Umožnila mu porušit napjatou a slavnostní náladu, která se mezi ním a ženou vytvořila. To slavnostní patetické ovzduší.

"Málo hostů dneska," obrátil se k číšníkovi.

"Práce pořád dost," řekl číšník, "nejhorší je to s mravencema. Včera se rojili v kuchyni, a dneska zase tamhle. Za chvilku jsou všude. Člověk aby hlídal každý hrnek. Dřív jsem dělal v restauraci a tam zas měli myši. Myši a kocoura. Jenomže mravence kocour nechytá."

"Měl byste si opatřit mravenečníka."

"Prosím?"

"Mravenečníka."

"Ale. Nejlepší polejt je benzínem a zapálit."

Žena se zděsila:

"To snad neuděláte."

"Jakpak by ne," řekl číšník a zatřepal plechovkou, "tady - mám benzín a tady -" udeřil plochou dlaní přes kapsu, "sirky."

Sledovali jeho klátivý krok v zeleném stínu pod přistřiženými korunami kaštanů.

"Je to hanebnost," řekla žena, "surovost. Měl bys mu zabránit."

"Myslíš?"

Dole pod nimi bzučelo město a sovětská vojačka řídila na křižovatce dopravu. Zastavila auta v protisměru, aby mohl projít zástup zajatých německých vojáků. Nějaké auto vzadu netrpělivě zahoukalo.

"Prosím tě, zabraň mu v tom," řekla. Postřehl v jejím hlasu hysterické zachvění.

"Podívej se," konejšivě se dotkl jejího předloktí, "na to nemám právo. Mně ta restaurace nepatří. Nemohu rozhodovat, co se tu smí nebo nesmí dělat."

"Jsi soudce," řekla, jako by ho to k něčemu zavazovalo.

"Právě proto," řekl, jako by ho to k něčemu zavazovalo.

Číšník odšrouboval závěr plechovky.

"Pojď odtud," zvedla se prudce, až židle zaskřípěla o štěrk.

Zůstal sedět.

"A kam chceš jít?"

"Odtud," řekla stroze. "Někam. Někam, kde můžeš rozhodovat."

Vytáhl peněženku, listoval v bankovkách a jednu z nich vsunul pod okraj talířku.

"Heleno." Cítil, že je jí dlužen nějaké vysvětlení. Ale Helena už byla u východu ze zahrady. Pospíchal za ní. Když míjel číšníka, zaujala ho jeho soustředěná tvář, semknuté rty a stažené obočí, levé oko upíral skelně na útlý pramínek benzínu vytékající z plechovky, pravé pomrkávalo utajovaným vzrušením. Tu tvář někde viděl. Nemohl si vzpomenout. Anebo se ta tvář teprve bude opakovat?

Přistoupil k Heleně. Byla bledá.

"Je mi z toho zle," řekla.

"S tím člověkem to není v pořádku," souhlasil.

"Ano, s tím člověkem," přikývla s důrazem, který ho rozladil. Uvědomil si tu dlouhou cestu od ní, kterou už nastoupil od Silvestra v roce čtyřicet čtyři, a po níž se stále vzdaluje až k bodu, kdy zmizí Heleně pod obzorem. Bude to pro ni těžké, nemá nervy pod kůží, ale nosí je na povrchu. Patří k lidem, kteří nemají nervy ničím přikryté a působí na ně dech, pára i zakašlání. Těžké to bude i pro mne.

"Kam půjdeme, miláčku," řekl.

Rozvažovala. Sestupovali k městu po travnatém svahu Sehnul se, utrhl zvlášť velikou a huňatou pampelišku a zastrčil si ji do knoflíkové dírky.

Rozhlédl se po bledé modré obloze a pak se díval na Helenu, na její záda v letních šatech, rozeznával ve výstřihu jemné prohlubeniny a obliny obratlů, pod slabě opálenou pletí se zvedaly a klesaly nepravidelné vlny lopatek, jak volně pohybovala v chůzi pažemi, lokty už slabě naznačovaly stárnutí a na zápěstí se otřásaly dva tenké zlaté náramky, narážely na sebe s lehkým třeskem a svítily, když o ně škrtl paprsek.

"Dovedl bys mi vůbec ještě splnit nějaké přání?" Hovořila před sebe a neobracela k němu hlavu.

"Jak to?"

"Řekni: Dovedl bys, nebo nedovedl."

Záda jí znehybněla, nic se na nich nepohnulo, ačkoliv neustávala v chůzi. Nikdy by neřekl, že se mohou záda tvářit. Jako když se v lidském obličeji zavřou oči, aby se smutek nerozptyloval a netříštil o okolní svět. Její záda se tvářila zarmouceně a zklamaně.

"Nedovedl," řekla.

"Ale jdi. Samozřejmě, že ano."

"Ne, tehdy to bylo samozřejmé. Tehdy bys odpověděl hned. Tehdy bylo a není."

"Ty ze všeho naděláš," řekl a zamyslel se.

Muž sestupuje po stráni dolů k městu, pampelišku v knoflíkové dírce, všechny žluté oči pampelišek se ohlížejí za ním, muž sestupuje k městu, vidím ho ze své lenošky, ale on mne v lenošce nevidí, jsem pro něho vzdálená budoucnost, o které nemá ani zdání.

Knorr z roku pětačtyřicet, jeden z Knorrů, kteří žijí v minulosti. Moje paměť se probouzí a začíná řadit obrazy toho příběhu, neštěstí nebo tragédie.

Všude v minulosti jsem já a každé mé já opakuje svou úlohu jako tehdy poprvé.

Kolikrát jsem si přál, abych poprvé,

překročíš práh a je to za tebou,

bylo to poprvé a je s tím konec,

zkušenost ničí krásné zmatky,

rozlepovat kouzelné obálky, poprvé, poprvé,

dokud něco ještě zbývá,

rychleji, rychleji a nakonec ta poslední,

poprvé bílá,

nic tak bílého jsem neviděl,

tohle poprvé si ještě odložím,

nenuťte mne, abych se díval, jak se ta bílá obálka

rozlepuje sama od sebe,

ta poslední obálka jak se rozlepuje

bez mého přičinění poprvé

sama.

Vyprávím si při pohledu na své minulé já, sestupující k městu, zatímco se bez mého přičinění pomalu otevírá poslední obálka sama, ale ještě není všechno ztraceno, ještě jsou přede mnou dny cviků. Pokouším se pohnout palcem u nohy, protahuji prsty na rukou, aspoň mám dojem, že se pomalu probouzejí, pomalu jako má paměť.

Poslední obálka se otevírá sama. Dříve, dokud jsem žil s ostatními, pokoušel jsem se zasahovat a byl jsem i přesvědčen, že zasahuji, a byl jsem na to hrdý. Dnes, kdy sedím v hledišti, vidím, že jsem byl víc zasahován, nežli jsem zasahoval. Někde je chyba.

Jsem na nejlepší cestě tu chybu objevit. Dokud jsem byl uvnitř všeho, zakrývalo mi to všechno rozhled. Ale teď jsem z toho všeho vystoupil, jsem mimo jejich čas, mimo jejich starosti, mimo jejich svět. Na nejlepší cestě poznat z odstupu, v čem jsem byl. Obrysy příběhu jsou ještě neurčité. Musím se k nim vracet a znovu si vyprávět, co se přihodilo. Vynést obrysy příběhu z mlhy.

Co tu chce sestra? Vždycky nevhod. Není ještě čas talíře a lžíce, a přece ji tuším za dveřmi pokoje. Opatrně našlapuje v předsíni. Zastaví se, pokládá ruku na kliku a tiskne ji dolů. Jsem otočen ke dveřím zády, nevidím na ně, a přesto vím, že právě v tomto okamžiku klouže dobře promazaná klika ve svém lůžku pod sestřinou dlaní. Jako by se na to místo upíralo mé třetí oko všité do opěradla lenošky.

Sestra vejde nehlučně do pokoje a tiché smykání domácích střevíců mi prozrazuje směr jejího putování. Konečně se vynoří v zorném poli, v zrcadle zavěšeném po mé pravici na zdi.

Musím popsat zrcadlo, jsou přede mnou dny cviků se slovy, musím se cvičit v pojmenovávání skutečnosti, která mne obklopuje, abych dovedl pojmenovat svou minulost. Zrcadlo je z dědictví po tetě, jeho zlacený rám nese stopy pozlacené útulnosti začátku tohoto století, kdy se teta vdávala a já nebyl ještě na světě. V okrajích zrcadla se zachytila šedá slepá mázdra jako sedlina po všech tvářích, které prošly jeho sítem. Zrcadlo je horním krajem odkloněné od zdi, a proto je v něm vidět i kus koberce, jen já se v něm nemohu spatřit, moje lenoška stojí stranou. Zrcadlem se posunují sestřiny sešlapané střevíce, zdrženlivě, ohleduplně a starostlivě.

Ohleduplná sestra. Jako bych byl slabší než ona a potřeboval její ohleduplnost. Nikdy jsem nebyl slabší než ona. Jestli se někdo nemůže pohybovat, jak by chtěl, nemusí být proto ještě slabší než ti, kdo se pohybují.

Sestra se sklání k držadlům zásuvky, povytáhne ji a přehrabuje se v nitích a bavlnkách. Pod sepranou látkou jejích šatů teskní tělo. Vdova. Po dlouhá a dlouhá léta. Jestli umřeš dřív než já. Slova. Slova. Umřel dřív. Připomíná svého muže. Jak se rozkročila a pravým stehnem podpírá zásuvku. Něco z toho druhého, mrtvého. Ženy, které ztratily muže, nosívají něco z něho v sobě i pod tou spoustou dní, které plynou a rozpadají se v prach.

Část jejího muže. Úporné snažení od rána do večera. Ale k čemu? Zmítá se v omezeném prostoru levnějších punčoch a snížených cen zeleniny, domovníkova dcera je těhotná a nemá muže, listonošův syn opět nedostal byt - stálé promítání možností do osudu svého dítěte, účast na všem malém, obrovitost malých věcí a malost obrovitých.

Tiše zavírá zásuvku. Odchází s kouskem zelené bavlnky mezi prsty. Zašívat nějakou naději.

Její naděje jsou mi cizí. Znám pro sebe jen jedinou. Pokračovat tajně ve svých cvicích a jednoho dne odejít. Cvičit své ruce a nohy a hlas. Odejít. A také je třeba pojmenovat všechno pravým jménem.

Oluna. Jedináček mé sestry. Právě se vrací domů. Bez pohnutí pozoruji, bez pohnutí ze svého křesla jenom koutkem oka pozoruji v zrcadle pruh koberce, na který za okamžik vstoupí. Zvadlý kus koberce. Oluna po něm pobíhá někde na druhém konci. Jedináček mé sestry. Její nohy pospíchají k zrcadlu. Přetahuje svetr přes hlavu a potřásá účesem. Přehrabuje se v šatníku nahýma pažema.

"Oluno, kam jdeš?" Sestra volá z kuchyně.

"Do kina," říká Oluna. Má hlavu ponořenou do šatníku mezi kabáty a sukně a její hlas zní jako z dálky.

"Oluno, kam jdeš?"

"Do kina přece."

"Co dávají?"

"Copak vím?"

"Včera dávali. Vraždu v čísle třináct."

"Hm." Vylovila sváteční punčochy.

"Panu Stefanovi se to líbilo," volá sestra, "jenže pan Stefan má svůj vkus."

"Hm." Vysype střevíce s vysokým podpatkem z krabice.

"To víš, pan Stefan," volá sestra z kuchyně.

"Hm."

Oluna myslí na svoje věci. Její matka myslí na Oluniny věci, ale Oluna myslí na svoje. Říká: do kina, a kdyby řekla pravdu, stejně by na tom nezáleželo. Znám odpověď na otázku, kam jde. Jde se zbavovat svých poprvé. Zdá se mi, jako by ze sebe strhávala všechna poprvé s trestuhodným chvatem. I kdybych na ni volal: pomaleji, pomaleji -- nevšimla by si mne. Radí si sama.

Oluna vyběhne z pokoje, ještě bouchnutí dveří na chodbě a pak je pro zbytek odpoledne klid.

Zavřu oči. Kdykoliv spustím přes oči víčka, vždycky někoho objevím. Dříve jsem vídal za spuštěnými víčky žlutá kola nebo tečky. Teď objevuji tváře. Tahle tvář patří kupříkladu Olafovi. Nemám rád tváře, u kterých si nemohu vzpomenout na jméno. Ale to je Olaf. Bezpečně. Vrací se mi stále a stále. Tenkrát s Olafem. Poprvé.

Běžel jsem. Ze školy jsem tehdy vždycky běžel. Věděl jsem, že poběží za mnou. Smečka. Nesměli mě dostat. Zpočátku mne jednou nebo dvakrát dostali a to bylo zlé. Zpočátku mne dostali a pak už ne. Běžet, abych měl náskok. Než se objevili ve vratech školy, byl jsem už daleko. Unikal jsem jim uličkou mezi starými domky, po schodech k lávce přes potok a vzhůru. Strkali se v ústí uličky a dopřávali mi, abych za potokem zmizel ve vilové čtvrti.

Toho dne jsem vběhl do uličky a do cesty se mi postavilo lešení. Omítali dům a učedník namířil proti mně štětku. Vypadal, jako by mě chtěl chytit. Musil jsem zpátky. Smečka už dobíhala. V poslední chvíli hledat novou cestu. Uskočil jsem za roh. Za rohem chlapec. Ukazoval do průjezdu. Strach mne zahnal do průjezdu a chlapec zabouchl vrata. Dupot smečky proletěl kolem zavřených vrat.

"Dobráci," řekl chlapec.

Ticho za vraty vonělo heřmánkem a ještě něčím, co jsem nerozeznával. Stál jsem v průjezdu vedle lékárny a zhluboka jsem oddechoval.

"Viděl jsem tě z dálky," řekl chlapec, "stál jsem na rohu. Dobráci."

"Děkuju," řekl jsem mu.

"Mně taky prohánějí," povídal, "jenomže mě skoro vždycky lapnou. Nedovedu moc utíkat." Byl otylý a na nose měl malé směšné brýle. Teď jsem ho poznal. Byl o rok starší než já, chodil do vyšší třídy.

"Ty chodíš o rok vejš, viď," řekl jsem.

"Jasně," řekl, "jsem Olaf a bydlím tady. Táta je lékárník."

"Jasně," řekl jsem jako on. "To bydlíte za oknem s těma barevnýma sklama?"

"Ne," povídal, "to je okno do chodby, to s těma barevnýma sklíčkama. Do bytu máme obyčejný sklo. Chceš se podívat nahoru?"

"Třeba," řekl jsem. Školní brašnu jsem položil na pytel s heřmánkem.

Šli jsme nahoru okolo barevného okna.

"Můžu se podívat skrz to okno?" zeptal jsem se Olafa.

"Jasně," řekl Olaf.

Díval jsem se a viděl jsem modrou radnici a pak žlutou radnici a červenou a zelenou.

"Je to legrace," řekl jsem.

"Je to pořád stejný," povídal Olaf, "pojď k nám."

Šli jsme k nim a nikdo nebyl doma.

"Co si dáme," rozhlížel se Olaf v kuchyni. "Co rád piješ?"

Nevěděl jsem , co bych měl rád pít.

Šli jsme do jídelny, kde bylo oranžové šero, protože hnědé záclony měly uprostřed veliké oranžové květy. Olaf odemkl lesklý černý příborník a vytáhl láhev. Ale skleničku přinesl pro jistotu z koupelny. Nalil do sklenky z mléčného skla a řekl:

"Kluci jsou pitomí. Ale já budu od podzima chodit do gymnasia, tak mi můžou vlízt na záda. Hoď to do sebe."

Napil jsem se.

"Taky," rozkašlal jsem se, "taky budu chodit do gymnasia. Ale až napřesrok."

"To musíš dopít," řekl Olaf.

"Děkuju. Já už nebudu."

"No ne. To je koňak. Nejlepší značka. Ráno bych taky nepil, ale odpoledne? Odpoledne pije každý." Vypadal zkušeně. Zahanboval mě. Sáhl jsem znovu po sklence. Polkl jsem doušek koňaku jako nůž. Ještě jeden nůž. Polkl jsem dohromady tři nože a začal jsem slzet.

Olaf si nalil a zvedl sklenku nad hlavu:

"Na nás. Ať zhynou padouši."

Dobře se to poslouchalo a oba jsme věděli, koho tím míní. Olaf si nalil ještě jednou, aby mi ukázal.

"Mohli bysme," řekl jsem a stále jsem musel polykat, jak mě pálilo v krku, "mohli bysme se spojit a ještě někoho přibrat, a spojit se proti nim a --"

"Kdepak," řekl Olaf, "to nemá cenu. Nikdy nás nebude tolik jako jich. Ale to nevadí. Můžou nám vlézt na záda."

Olaf si zase nalil a teď už měl v sobě nejmíň třikrát tolik, co já. Vzácná příležitost ukázat někomu, co dovede. Nikdo se za ním nehnal a cítil, že ho obdivuji a že mám trochu strach. Strach toho druhého podněcoval jeho odvahu. Ještě jednou si nalil.

"Neboj," řekl, "já snesu. Trénink, kamaráde."

Stal se blahosklonným.

Odvedl mě do koupelny.

"V Káni Galilejské," řekl a Galilejské znělo jako Galilijské nebo Galelejské, pletl se mu trochu jazyk, když doplňoval láhev s koňakem vodou, aby otec nepoznal. Rozhlížel jsem se po koupelně. Brilantinové, mýdlové, gumové vlhko koupelny, narezlá žíla na bílém těle vany v místech, kde odkapává kohoutek. Župan na věšáku, černý a fialový. Zatočila se mi hlava a přidržel jsem se županu. Byl hebký, jako opeřený a bylo příjemné nechat klouzat jeho látku mezi prsty. Jsem opilý, takové to tedy je, když se někdo opije. Zabořil jsem hlavu do županu, nasládle voněl, byl to župan Olafovy matky. Župan na její velkou oblou postavu. Nevěděl jsem, co je to být zamilovaný, ale cítil jsem něco a myslím, že se to podobalo lásce.

Olaf vymyl sklenku z mléčného skla, vzal mne za loket a řekl:

"Dej pokoj," a odtrhl mne od županu, "dej pokoj, něco ti ukážu."

Tohle řekl a neztrácel blahosklonný tón a já mu byl vděčný, protože jsem prožíval věci, které jsem ještě neprožil, a všechno bylo jiné než o jiných odpoledních, a jenom na okamžik jsem si vzpomněl, že mě matka doma čeká. Vzpomněl jsem si na ni, ale bez výčitek svědomí.

Vrátili jsme se do oranžového přítmí jídelny a Olaf poklekl ke knihovně. Nahoře byla zasklená, dole měla dřevěná dvířka. Olaf otevřel černá dvířka a vytáhl tlustou knihu. Položil ji na parkety a zalistoval v ní.

"Takhle je člověk skrčenej, než se narodí. Skrčenej v břiše."

Něco mě zašimralo pod nosem, chmýří z županu. Musil jsem kýchnout.

"Tak se koukej. To hned tak neuvidíš. Copak se nechceš koukat?"

Listoval v té knize.

"A takhle jsou zařízený ženský. Tady, vidíš?"

Viděl jsem jenom oranžové šero a svoje zahanbení, ale jiné než před chvílí, kdy jsme spolu pili, a také jsem viděl Olafa, jak se pomalu napřimuje a odmítavě mává rukou, abych ho nenásledoval.

Jenže já tehdy přece. Byl na klozetu, když jsem se připlížil do předsíně. Slyšel jsem, jak zvrací. Vypil toho nejmíň čtyřikrát tolik, co já. Nebo pětkrát. Nebo tak nějak.

V knihovně měli malou knížečku. Prohlížel jsem si ji, než se Olaf vrátil. A když jsem potom začal k nim chodit, když jsme se spřátelili, často jsem ji vzal z knihovny a četl jsem si v ní několik veršů. Vždycky to samé místo. Vždycky totéž a bylo mi, jako bych to místo znovu a znovu objevoval. Nakonec jsem je uměl nazpaměť. Jak to jen bylo?

...on zavraždil tu, již měl rád,

a proto musil mřít.

A každý vraždí, co má rád,

a každý jist buď tím;

ti vraždí hořkým pohledem,

ti slovem pochlebným,

kdo sketa, vraždí polibkem...

Až docela uvnitř, uprostřed srdce, jsem cítil krásný smutek.

"Heleď," řekl Olaf. "ty vezmeš terče a broky. Vzduchovku ponesu já."

Stříleli jsme na jejich zahradě a někdy až do soumraku, ale soumrak se snášel v jejich zahradě dřív než jinde, protože v ní rostly košaté stromy a z jedné strany do ní padal široký stín pivovarské zdi a z druhé stín radnice. Odcházeli jsme ze zahrady za soumraku a na ulici bylo ještě dost světla.

Někdo přišel. Rozmlouvá se sestrou na chodbě. Poznávám sebevědomý hlas, který staví na odiv přetékající mužnost. To je podezřelé. Mužností se chlubí nedozrálí mládenci a vadnoucí mužové. Jiří Bujaré, jistě je na chodbě on, starší muž s pěstěnou pleší, tuším, že si ji pudruje, aby se mu neleskla, ale pleš má své zákony a nedá si poroučet. Kdykoliv ho vidím, vzpomenu na svého dědečka, který vodil sedlákovy koně na trh jenom v noci, aby jejich vyhřebelcovaná srst neztratila na slunci lesk.

Jiří Bujaré je na samé hranici vadnoucích mužů, snaží se překonat věk vystupováním, bělostnou nylonovou košilí a úzkými kalhotami a postavením, především postavením. Píše prý filmové scénáře.

"Pojďte dál, aspoň na chviličku," zve ho sestra.

"Když není slečna doma, nebudu rušit."

"Ale jenom pojďte, pojďte." Sestra otevírá dveře do mého pokoje. Nemá ve zvyku vodit cizí lidi do mého pokoje, výjimku tvoří pan Bujaré. Není pro ni už cizí.

"Dobrý den," pozdraví pan Bujaré mužně.

Neodpovídám. Pochopitelně. Proto se obrátí za mými zády k sestře a zeptá se jí:

"Jakpak se daří panu soudci?"

"Pořád stejné," povídá sestra, "pořád stejné."

"Ale to je smutné," řekne pan Bujaré. Na mne se nejde ani podívat. Sedím v křesle s vysokým opěradlem a od dveří nemůže poznat, jsem-li vůbec v křesle nebo ne. O mě samozřejmě nejde.

Čekám, až se pan Bujaré posadí ke kulatému stolku. Potom stačí, abych nepatrně pootočil hlavu, a spatřím ho v zrcadle. Jedna půlka světa žije pro mne za oknem a druhá žije v zrcadle. Hlava Jiřího Bujaré, ruce s dlouhými prsty povytahují kalhoty, dnes má azurové ponožky, špičky bot spočinou na koberci s promyšlenou nedbalostí.

"Do kina šla?" Lehké opovržení. Rys imitované geniality: opovrhování vlastním řemeslem.

To, co vidím v zrcadle, je příliš dnešní, příliš chtěné a vypočítané a nudné. Předem vím, co pan Bujaré řekne, jak se zatváří a jak se pohne. Nic přirozeného, bezelstného a to všechno vrhá odraz i na sestru. Sdělení není ve slovech, ale mimo ně. Zažil jsem to už, jako vyšetřující soudce. Ale tady? Copak celý svět je pokoj u vyšetřujícího soudce?

"Jeho se to netýká," říká sestra. Hovoří o mně.

Svět se týká jenom těch, co mluví, jenom těch, co křičí. Těch nejvíc. A já mlčím.

Raději upřu oči do mlhy, v mlze si volím obrazy sám a nejsem nucen vnímat azurové ponožky. Básník před lety: Dnes prostý člověk chodí po azuru. Štěstí jako spotřební zboží. Volím obrazy.

Úprk po louce, zakopávám o krtiny, vzadu, hodně pozadu smečka, ženou mě, ačkoliv jsou prázdniny, je to zvyk, zábava a nezbytnost, neboť jsem opět odporoval. Nesnášejí můj odpor, nutí mě, abych se od nich nelišil. Vždycky se liším, vím něco jiného, chci něco jiného. A jsem dost neprozřetelný, že to vyslovím.

Chlapec běží, Knorr v krátkých kalhotech, které zakrývají hranatá kolena a obnažují hubené svaly lýtek. Chocholaté červencové slunce, červený prach rozpadajících se krtin, pot, povykující smečka se vzdává.

Loudám se domů.

"Neptej se a buď zticha."

Otec stojí v kuchyni, zády ke kredenci, opírá se loktem

o vysunutou zásuvku a kouří doutník. Doutník a není neděle. Opravdu tedy?

"Tady zůstaneš."

Nesmím ani slyšet. Kdybych vyšel z kuchyně, mohl bych uslyšet z ložnice... Ale tohle mne nevzrušuje, na to myslí dospělí. Jediné vzrušení: budu se dělit, je to neodvratné, všechno napůl, hračky, knihy, ano i láska rodičů. Jediné ohrožení: smečka vyrazila odjinud.

"Nemáš radost?"

"Ne."

"Jen tohle neříkej před matkou."

"Proč? Opravdu nemám radost."

"Bolelo by ji to."

Samé ohledy k jiným. Stejně všechno vím. Nahá, líbající se těla, rytina Amora a Psýché, nejen líbající ústa, dvě pokožky líbající se po celé délce těla, lačný klukovský pohled odplaví umění, zbývá pouhá necudnost. Je mi špatně.

"Tady zůstaneš."

"Já musím. Na velkou."

Za porcelánovou mísou láhev s petrolejem. Všechno polít a zapálit. Jenže mísa by nehořela, kachlíky nehoří, zdi nehoří. Kdyby byl svět z papíru. Kdyby hořelo kamení. Může se člověk modlit za něco zlého? Snad k čertu. Čerte náš, jenž si v pekle. Může člověk dostat průjem ze vzteku?

Když se vrátím, sedí v kuchyni cizí žena. Pije kávu.

"Tak, Ivánku, máš sestřičku."

Upije kávu a dolije smetanou. Káva je bělejší, bledne a bledne. Žena z bílého těsta a z bílé kávy.

"Co tomu říká? Nic? To je málo."

"Nic není málo. Nic je nic."

"Ivane," vchází otec, "co si dovoluješ?"

Dospělí nedovedou matematiku.

"Spí," usměje se otec na ženu, "osladila jste si?"

Jdu ven, zahrada se změnila, ulice je jiná, všechno je napůl. Jak se na mne podíval. Otec. Už jenom půlka otce. V prudkém slunci se loudám k nádraží. Loudavý den.

Před nádražím zástup lidí, něco čtou, nějakou vyhlášku. Mým národům. Císař volá do zbraně. Mobilizace. Prapodivné slovo.

Někoho právě zatkli. Ostatní zmlkli. Konečně se něco děje. A potom jako blesk náhlé poznání: vinen jsem já. Nemodlil jsem se k srstnatým andělům pekel? Čerte náš, jenž jsi v pekle. Byl jsem vyslyšen. Místo láhve petroleje. Už nikdy, už nikdy, ale co s tím, co jsem způsobil? Mám krutou potřebu někoho odprosit, ale nevím koho.

"Kdyby byl ženatý, starala by se o něho žena," slyším sestru, jak vysvětluje panu Bujaré opět jednou rodinné záležitosti. "Co by si počal, kdyby mne neměl," říká. Sdělení není v slovech, ale mimo ně. Chápe pan Bujaré, že ho má sestra varuje před lehkomyslným staromládenectvím?

"Abych zase šel," oznamuje Jiří Bujaré. Podivuhodné jméno, snad z Francie, zámek na Loiře a degenerace rodu, ovšem. La vie, c'est moi. Knorr nezní také česky. Snad jsme sem přišli z Bavor nebo z Hessenska. Po celé generace jsme putovali, podávala si nás smutná i veselá těla, střízlivá i opilá, a nyní jsme tady, v pokoji, v ulici Přemysla Oráče. Jako by to byl cíl.

"Přijďte tedy později," posouvá sestra cíl. Svůj cíl.

Neúprosné soudy, které nepočítají s náhodami, výjimkami a mýlkami, jak bych neznal ty neúprosné soudy. Provázely mne v mém povolání a kdysi jsem i já měl o sobě nejlepší mínění a mohl jsem si neúprosné rozsudky dovolit s neúprosnou myslí, která mi dopřávala pocit báječné ušlechtilosti. Na to, aby byl člověk neoblomný a tvrdý, musí mít o sobě nejlepší mínění. Knorr před tou příhodou nebo před tím neštěstím měl o sobě neobvykle dobré mínění. Ta příhoda nebo neštěstí začala už tenkrát o Silvestru v čtyřiačtyřicátém.

Před tím, nežli se přihodilo, co se stalo, měl Knorr o sobě tak dobré mínění, že si mohl dovolit i přepych - mít zásady. I když byly některé zásady nedozrálé a neurčité, dovedl je obhajovat s vyzývavostí, která se radovala, jestliže narazila na odpor. Ne. Moje oblíbené slovo. Nevím, jestli si vzpomenu na všechny způsoby, jakými jsem to slovo vyslovoval při různých příležitostech. Vítězné ne, omluvné ne, zlomyslné ne, panovačné ne, jízlivé ne... Vkládal jsem do toho slova hrdost, cílevědomost, sebevědomí, světový názor a nevím co ještě. Ne - dovede říkat jen ten, kdo má zásady. Ne - to byly velice přesně vytyčené hranice mého života a zájmů.

Hodně jsem v té době četl a někde v mé garsoniéře leží ještě sešit, kam jsem si psal svoje myšlenky. Buď, Knorre, tak hodný a otevři v mé garsoniéře sešit a přečti mi, co jsi tehdy napsal o lásce. Tehdy jsi nevěděl, že prožiješ silvestra s Olafem, a nevěděl jsi o začátku svého příběhu ani o jeho konci, neměl jsi tušení, že tě odnesou v mém těle až sem, do této lenošky. Proto jsi tehdy mohl zapsat do svého sešitu, že každá láska je útok na věčnost, a jestliže neusiluje zmocnit se věčnosti, pak to není láska, ale něco jako obchod nebo čištění zubů.

Pokud si pamatuji, zbylo za touhle větou několik čistých stránek. Čekají, abych na nich pojmenoval znovu to, co jsem tehdy pokládal už za pojmenované.

Někdy se dotkne mé paměti věta. Kde jsem ji slyšel? Anebo slovo, dvě tři slova. Odpoutají v hloubce, od dna, některý kus minulosti, náhle je nahoře na hladině a musím se jím zabývat.

"Stromy," říká sestra. Dívá se oknem na ulici, snad čeká, až se na chodníku objeví pan Bujaré, snad vyhlíží Olunu a všimla si stromů.

"Stromy," říká, "už opadávají."

Stromy. Ale ne pro něčí podzimní rozcitlivělost. Poznal jsem je od kořenů v zemi až po větve stříhané a ořezávané. Dlouhé nehty stromů.

Byla to spíše prkenná bouda než chata, kterou jsem si opatřil v padesátých letech na venkově. Knorr trávil víkendy na chatě za vsí.

Cesta autobusem natřeným jako všechny autobusy khaki barvou, která připomíná válku, ne tu minulou, ale budoucí, jak se v těch letech zdá, nevyhnutelnou a blízkou. Knorr jezdí sám, bez přátel, odpočinout si od lidí, napěchován mezi záda a břicha, autobus se potácí, tvrdě dosedá na unavená pera, pohodlí až potom, nadšený hlouček svazáků v modrých košilích, jedou někam agitovat, smích a zpěv uprostřed všeobecného zmítání, pohodlí až potom, až bude dobudováno, průvodčí sípe, a kde, ptá se podrážděný hlas, kde prodávají, pot a prach, zalykavé stoupání autobusu, úzké zelené praporky krajiny mezi zapařenými zátylky, vzhůru dolů, vzhůru dolů.

Křižovatka. Knorr vystupuje. Ze všech stran oblačný vítr. Autobus supí a vrčí dál. Vesnice na dohled, ale Knorr, jediný cestující, který vystoupil na křižovatce, přehodí olepené držadlo z levé do pravé dlaně a zkrátí si cestu k chatě pěšinou.

Slunce promítá na luka a pole stíny a světla, v půli cesty kvetou trnková křoví, už je vidět drátěný plot a hnědou hmotu dřevěné stavby v zeleni. Chata stojí o samotě při polní cestě mezi lesem a řekou. Několik ovocných zákrsků, sám je vysazoval, nepravidelné záhony květin a domýšlivý pokus o alpínku, který stále ztroskotává, stále obnovován.

Knorr odemkne drátěná vrátka zahrady, vstoupí a zamkne za sebou. Tady za plotem končí jeho útěk. Drátěná oka pletiva, řídké keře u plotu jsou hradba, za níž by se mohl skrýt, ale snad by stačil i kruh opsaný křídou anebo míň.

Útěk ze světa hodnocení. Soudit podle určené morálky. Vykazovat v zájmu společnosti něčemu určité místo. Jemná mechanika. Víc mechaniky než jemnosti.

Knorr hledá klíč od chaty, vrací se k vrátkům, samozřejmě, opět jej zapomněl v zámku. Chata je uvnitř přepažena na předsíň, kde ve staré skříni stojí lopaty, rýče, motyky, hrábě, a na obytnou místnost. Knorr odloží do tmy obytné místnosti kufřík a jde ven sejmout s oken plechem pobité okenice. Zápolí se zrezivělými visacími zámky a jako už potolikáté slibuje, že je promaže. Dvěma okny se vrhne do chaty jarní slunce, usedne do proutěných křesel a prostře se po stole. Na stole leží ještě noviny z minulé neděle a slánka. Knorr se rychle převlékne, vytáhne před chatu houpací židli a vybere pro ni místo, které podléhá třem zákonům: budiž na slunci, budiž v závětří, budiž pokud možná skryté před náhodnými chodci, kteří míjejí chatu polní cestou.

Pomalé labužnické pohupování, dlouhý smyk modré oblohy, větve zlatě kvetoucího čilimníku, drnitá tráva, dlouhý smyk oblohy, větve, tráva... přivřenými víčky protéká růžově žlutá krev, sny s cigaretou mezi prsty, velký prázdný prostor pro sny, ano, všechny starosti jsou z toho prázdného sálu vyneseny, nikdo mu nemůže nic diktovat, výběr snu je jeho vlastní záležitost, do které mu nikdo nesmí mluvit. Má na sebe čas. Na to, aby mohl být sám sebou, potřebuje čas.

Zamňoukání před špičkami střevíců, růžově žlutá opona se zvedne, obloha, tráva. Na dmu u jeho nohou sedí rezavá kočka. Toulavá kočka, která ho navštěvuje každou sobotu.

"No," osloví kočku, "co se děje? Stížnosti?"

Kočka nevrle protáhne hubené rezavé tělo, rozvlní se a s vlajícím ocasem zamíří k chatě. Pobaveně ji sleduje. Má pro ni v kufru salámové slupky, odřezky masa a kousek tvrdého sýra.

Kočka jako vždycky všechno hltavě spolyká. Kůže na, bocích se jí otřásá krátkými nervózními záchvěvy, lačné napětí se uvolňuje, ospale se odplíží od zamaštěného papíru a ulehne před chatou na složený potrhaný pytel. Na slunci, v závětří, chráněna před zraky chodců. Tiché porozumění mezi mužem a kočkou. Oba sem chodí odpočívat. Jsou v bezpečí. Sami sebou.

Sestra nepřichází, aby mi rozsvítila. Jsem sám schoulený v křesle, na nějakém moři v nějakém čase, který se spojuje a rozpojuje. Hra. Kdo se zastavil jako já, může ji pozorovat. Ale ne ten, kdo se pohybuje. Kdo se pohybuje, směřuje.

V poloslepém světle mezi dnem a nocí se vynoří dvojice. On a ona. Jdou od řeky nebo k řece, ale tuším, že směr jejich cesty je jim lhostejný, o směr se budou zajímat až jednou, na konci cesty. Muž a žena v hluboké ulici, těsně přimknuti k sobě. Jistě by je doprovázel jediný společný stín, kdyby výbojkové lampy nestávkovaly. Dvojice mizí v přístřešku na popelnice, v zaprášené tmě mezi plechovými nádobami na odpadky. Smetiště světa. Když vyjdou, Adam a Eva, do mrtvé ulice, začínají se chvět světla na stožárech luceren. Ráj zanechali za sebou. Stíny dvojice se osamostatnily, muž kouří cigaretu, volnou ruku zabořenu v kapse kalhot. Byli dva. Teď jeden druhého odečetl. Jeden a jedna. Jsou sami.

Ale já čekám na dobu, kdy postupující večer vylidní ulici. Potom vyšlu na chodník malého chlapce a zvědavě ho pozoruji. Ivánku náš, copak děláš? V temné noční ulici? Vyzvednu ho k sobě a ptám se ho, jako bych ho neznal:

"Ty kluku, co děláš v noci na ulici?"

Chlapec se poleká, vytrhne se mi a dá se na útěk. Dupe a křičí. Bojí se mne, starého muže a já ho znám už tak dlouho.

Strýc padl u Přemyslu a my, matka, sestra a já, jsme přijeli za tetou do města, abychom jí pomohli v jejím trápení.

"Ach děti, ach vy děti," pláče teta na prahu bytu, "přišlo to tak znenadání."

Je mladá. Je hezká v pláči. Stažená do šněrovačky i ve smutku, neobyčejně štíhlý pás pod řasnatou sukní, černé korále na černé blůze. Její polibky voní teplou a vlhkou vůní květin, které prodává dole v krámě. Tu bych mohl milovat, myslí si desetiletý chlapec.

Zmatená domácnost, pohřeb bez mrtvého, který tam v dáli někde tlí. A teta nemá děti a nemá ani strýce.

Vede nás do pokoje, v rohu malý katafalk. Na stolku u okna hoří dvě svíčky a mezi nimi strýcova fotografie, kolem vázy s kytkami, mnoho bílých nakadeřených kytek z tetina krámu, a dva tři svaté obrázky, papírový pozlacený můstek do říše stínů.

"Říkal mi o dovolené, že přeběhne..."

Opakované objímání a pláč. Malá sestra tahá za vyšívanou přikrývku pod svícny.

"To nesmíš."

Teta si vezme sestru na klín a holčička si hraje s jejím černým náhrdelníkem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Soudce Knorr.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.