Tiráž

Martin Petiška

Největší skandál v dějinách lidstva

Vydalo Education s.r.o. v roce 2013 jako svou 19. elektronickou publikaci.

education@petiska.cz

Copyright (c) Martin Petiška 2013

Copyright obálka (c) Jakub Mareš 2013

1. elektronické vydání (1. tištěné vydání 1984).

ISBN

978-80-87781-15-9 - epub

978-80-87781-16-6 - pdf

978-80-87781-17-3 - mobi

Edice vybraných spisů Martina Petišky

Informace o dalších knihách Eduarda Petišky naleznete na konci knihy, nebo na:

https://www.facebook.com/eeducation.cz

O knize

První z autorových knih, v žánru sci-fi, a zároveň jedna z jeho nejznámějších, jak o tom svědčí i prozatímní náklad dosavadních knižních vydání (45 000 výtisků).

Jedná se o sbíru povídek, které reflektují současné /a možné budoucí/ problémy. Autor se kvůli knize vypravil do budoucnosti na jedno z mezihvězdných letišť v Mléčné dráze, kde si piloti a jejich přátelé ve stínu odpalovací rampy vyprávěli nejzajímavější příběhy, podobně, aby, jako kdysi „ve stínu lípy,“ vyprávěli nejpodivuhodnější příběhy, jaké jim bylo dáno v jejich životě ve vesmíru zažít… „Minidekameron“ příběhů, plných zvratů, patří dodnes do zlatého fondu české sci-fi.

Tato sbírka příběhů obsahuje proslulou, i cizojazyčně známou povídku Nová hvězda, která dala i titul německému výboru, tedy povídku, kterou autor do žánru SF vstoupil a která je dodnes považována za jednu z jeho nejlepších povídek. Byla vybrána Svazem rakouských spisovatelů, a autor byl pozván, aby ji představil na svém autorském čtení ve Vídni.

V loňském roce byla povídka Nová hvězda z této knihy přetištěna ve výboru vítězných povídek a prezentována na jubilejním srazu scifistů.

,,Měl jsem dojem, že to je sen. V jednom snu se mi zdálo, jak si letím v malé raketě vesmírem, pěkně pomalu, bezstarostně, a v tom se zepředu na mě řítí raketa — pokouším se jí uniknout — doleva, doprava, ale raketa mě sleduje, musí do mě narazit — napadne mě, abych letěl zpátky — je to výborný nápad, tak jí jistě uniknu — ale vtom se na mě zezadu řítí jiná raketa —

Jsem mezi nimi sevřen — obě se na mě řítí —

Tak jsem si připadal teď.

Ta raketa vpředu byla budoucnost.

Ta vzadu minulost.”

(Úryvek z knihy)

PhDr. Martin Petiška (* 27. března 1951, Praha, pseudonym Eduard Martin, Eduard P. Martin nebo Martin P. Edwards) je český spisovatel, básník, dramatik a vydavatel, syn spisovatele Eduarda Petišky.

Už během studií začal Petiška psát divadelní hry (Synové a dcery, Černobílý večer, Tři japonské hry o lásce), psát prózu i verše (sbírka veršů Můj Faust, 1975). Po dostudování se věnoval jak psaní divadelních her, scénářů, tak i psaní veršů (Nespálené deníky 1980, Báj o Omarovi, 1987, Můj Faust,...), divadelních her (Podivuhodná událost v podivuhodné rodině, 1980, tiskem i premiéra...) a próz (řada knih z oblasti sci-fi byla zahájena svazkem povídek Největší skandál v dějinách lidstva 1984, v redakci Iva Železného).

Pro rozhlas vytvořil na 600 prací různých žánrů, od reportáží až po rozhlasové hry pro děti ("Veliký diamant", o životě cestovatelů Emila Holuba a Čeňka Paclta nebo hru "Oblak a meč" o antických dětech v době katastrofy v Pompejích), pro redakci Svobodné Evropy připravil na stošedesát zamyšlení. Spolupracoval i s československou televizí a filmem.

Po léta vydává pravidelnou řadu Almanachů českých šlechtických rodů (projekt na tuto rodopisnou řadu vypracoval s MUDr. Františkem Lobkowiczem) a Almanachů českých šlechtických a rytířských rodů. Od sci-fi přešel k dílům ze současnosti (sbírka povídek: "Tatínku, má ďábel oči jako maminka?", kontroverzní román o klonování Ježíše Krista s názvem "??Prorok?" s doslovem Tomáše kardinála Špidlíka a román o velké povodni: "Déšť"). Pokračoval také v psaní veršů, vydávaných v četných sbírkách (např. Srdečné pozdravy z Titanicu).

Jeho činnost v genealogické oblasti a v rotariánském společenství (byl prvním šéfredaktorem časopisu Good News), se projevila i v množství titulů, které se těchto dvou oborů jeho činnosti dotýkají (řada jeho publikací vydávaných knižně v angličtině

a pojednávajících o Rotary... anebo např. Heraldické eseje).

Dlouhá léta působí v redakční radě revue Prostor, pro kterou napsal na osmdesát esejů. Přednášel na katedře dějin a teorie divadla a na katedře bohemistiky Univerzity Karlovy a vyučoval na Univerzitě Jana Ámose Komenského tvůrčí psaní.

V současné době se jeho tvorba orientuje orientuje na smysl lidského jednání v rámci společnosti a jeho hodnocení. To se reflektuje v sérii čtenářsky oblíbených knih, vydávaných Karmelitánským nakladatelstvím.

NOVÁ HVĚZDA

1

27. května 2112

Začínám si psát deník na Nové hvězdě.

Rozhodl jsem se, že si zaznamenám setkání s člověkem, o kterém jsem vůbec nevěděl, nejen že žije, ale že vůbec kdy žil — i když jsem o něm věděl od dětství.

Včera jsem přijel na Novou hvězdu, abych se podílel na montáži klimatizačních zařízení, která zde naše firma zavádí.

Cestou do hotelu mi tlumočník ukázal malého suchého staříka. Spěchal po chodníku do kopce.

»To je Tihamér.«

Usmál jsem se. Pokládal jsem to samozřejmě za vtip.

»Básník Tihamér,« dodal tlumočník.

Nikdy mě nenapadlo, že básník Tihamér skutečně existoval. Pokládal jsem ho jen za legendu. Za vymyšlenou, téměř pohádkovou bytost, a když jsem sledoval tlumočníkův napřažený ukazováček ukazující za staříkem, který mizel v ohybu cesty, stále jsem všechno považoval za žert.

Jako kdyby tlumočník ukázal na některého jiného chodce a řekl Don Quijote nebo baron Prášil.

Pojem »básník Tihamér« jsem znal od dětství jako každé dítě v naší galaxii. Znal jsem říkanky o něm i Tihamérovo rozpočitadlo. Znal jsem rčení »vymýšlíš si jako Tihamér« nebo »je to lhář jjako Tihamér«. I přísloví o Tihamérovi jsem pochopitelně znal. Jako všichni na mezigalaktických raketách jsem říkával »to by si ani Tihamér nevymyslel, ji kdyby přemýšlel celý den« nebo »bez Tihaméra na to nepřijde ani šéfpilot«.

O hezkých dívkách jsem i já říkával »ta je krásná, jako kdyby si ji vymyslel Tihamér«.

Teprve dnes jsem se dověděl, že Tihamér opravdu žil a žije. Bylo to pro mě tak překvapivé zjištění, jako kdyby vás někdo na pláži seznámil s vousatým mužem a prohlásil, že je to Robinson Crusoe.

A ten zarostlý rozvážný cizinec by opravdu Robinson Crusoe byl.

Pokusím se s Tihamérem seznámit.

Do tohohle deníku si zapíšu všechno, co se o něm nebo od něho dovím.

Jak sešit nadepsat?

Asi — Život a dílo básníka Tihaméra.

2

28. května

Nejvíc mě zarazilo, že Tihamér nevypadá na víc než na osmdesát let. Pamatuji se, že už můj dědeček říkal, když se mu zdálo, že lžu: »Náš malý Tihamér.« A mně to znělo velmi starobyle.

Když jsem dnes cestou do montážní haly opět zahlédl Tihaméra, zeptal jsem se tlumočníka, jak je možné, že tato mudroslovná postava není tak stará, jak by měla vypadat podle svého věhlasu. Ten přece zasáhl nejméně třetí generaci.

Tlumočník se v reáliích Nové hvězdy dobře vyznal. Vysvětlil mi, že Tihamér se sem dostal v devatenácti letech a že tedy, když je mu dnes dvaaosmdesát, žije zde už třiašedesát let.

Za tu dobu se jeho věhlas rozrostl po celém vesmíru. Ovšem v poněkud zkreslené, paradoxní podobě. Jeho dílo prý nezná nikdo, ale z jeho osoby se stal mýtus. Tragikomický mýtus.

Tlumočník ukázal Tihaméra celé řadě návštěvníků na Nové hvězdě a všichni se divili zrovna jako já, že Tihamér není jen postava z lidové tvořivosti. Všichni jej považovali za bájnou literární postavičku, jakou je například Sancho Panza.

Tlumočník využil toho, že mám zítra volno, a nabídl mi, že mě s Tihamérem seznámí.

Je to milý starý pán. Uvítá každé rozptýlení. Je to navíc — není—li zrovna opilý — výborný společník.

A výborný kuchař.

Pokud se s ním spřátelím, budu mít postaráno během své montáže na Nové hvězdě nejen o zábavu a o výborného průvodce, ale i o kuchaře. Geniálního kuchaře. Téměř geniálního.

Rád jsem využil tlumočníkovy nabídky a těším se na zítřek. Budu se muset oholit a pečlivě upravit. Budu mluvit s básníkem. V životě jsem žádného neviděl, ale slyšel jsem, že jsou velcí estéti.

3

29. května

Dnes, při procházce parkem, mě tlumočník představil Tihamérovi. Stál u lavičky a krmil z kornoutu holuby.

Nebyl vůbec nafoukaný, ani pyšný, ani povznesený. Kdyby neměl na hlavě velký černý širák a kdyby neměl širokou nápadnou vázanku, ani bych snad nevěřil, že je básník. Ale podle těch dvou poznávacích znaků jsem hned poznal, že to básník je.

Na požádání mi zarecitoval pár slok. Předtím se uklonil, odkašlal si.

Recitoval dojemně. Nejprve vždy řekl název básně a pak dodal jméno.

Pozval mě na zítřejší večeři. Připraví mi protlak ze zdejších, jak slýchám, velice chutných baktérií na křenu.

Těším se ... Nikdy jsem ještě nejedl jídlo, které připravil básník.

4

29. května

Píšu až o půlnoci.

Před chvílí jsem se vrátil do hotelu.

Do té doby jsem se nemohl odtrhnout od Tihamérova vyprávění. Jeho příběh je tak poutavý, tragický i směšný zároveň, že nechápu, proč jej dosud nikdo nezpracoval.

Když se zamýšlím nad důvody, které k tomu vedly, chápu, proč se Tihamérovi vyhýbají čítanky.

Tenhle suchý žoviální stařík je ztělesněný paradox, vousatý paradox v lidské podobě.

Nevím, jak jinak toho básníka nazvat. Stal se na určitou dobu nejvydávanějším a nejslavnějším autorem, aniž vymyslel jedinou beletristickou zápletku nebo napsal jediný vlastní verš.

Sám o sobě Tihamér prohlašuje, že je už dávno vychladlý — a nejenže se s tím, jak se zdá, smířil, dokonce si ve svém zapomenutí i libuje. Ukázal mi několik stohů výstřižků z novin i několik knižních prací vydaných asi před půl stoletím. Jsou to články zajímavé hlavně ve své genealogii: od naprostého Tihamérova zbožnění přecházejí k úctě, k povinné úctě, ke kritické úctě, k rozpakům, až nakonec k naprostému odmítnutí.

Přiznávám, je to trochu ostuda, že jsem o Tihamérovi dosud věděl tak málo. Nezaslechl jsem nic ani o »bojích o Tihaméra«, které po několik měsíců zaměstnávaly zřejmě celou generaci a stály na výsluní literárního i společenského zájmu.

Ale jsem technokrat a mám dojem, že na Tihaméra a jeho oslnivou a nepravděpodobnou epizodku zapomněli už i literární kritici. To snad mohu uvést na svou omluvu.

Tihamér vaří výborně. Jeho protlak z baktérií je prostě výtečný. Budu na něj vzpomínat asi mnohem déle než na Tihamérovu tvorbu.

O tom, jaký byl básník, je už rozhodnuto navěky — ale jako labužník je Tihamér nepřekonatelný.

Geniální mlsout.

5

1. června

Včera jsme byli s Tihamérem na pstruzích. Večer mi je smažil. Poznal, že se zajímám o jeho literární osud, a když jsem mu nabídl, že bych o něm napsal monografii, byl nadšený.

Vybídl mě, ať se ho optám na cokoliv. Já toho hned využil a přišel jsem z návštěvy s tlustým notesem docela popsaným.

Zkusím si zde v deníku uspořádat své poznámky dřív, než se pustím do monografie.

Život a dílo básníka Tihaméra.

Poprvé se dostal Tihamér na Novou hvězdu v devatenácti letech. Dostal se na ni náhodou. A velmi nepříjemnou náhodou.

Jeho nákladní raketa se srazila s meteorem a stala se neovladatelnou. Několik týdnů proseděl Tihamér u zničených navigačních přístrojů a díval se na podivné neznámé hvězdy, míhající se nad palubní deskou.

Naštěstí vezl potraviny, a nemusel se obávat, že zemře hlady.

Smířil se s tím, že svůj život dožije na lodi propadající se vesmírem. Co mu také zbývalo jiného než se smířit. Uhnětl si z chlebové střídky šachové figurky a hrá] na palubní desce jednu partii za druhou.

Tihamér byl výborný šachista. Dřív neměl na hru dost času. Týdny mu utíkaly docela rychle a docela zábavně. Měl bych připomenout, že na samostatné pilotáže nákladních raket se tehdy vybírali lidé podle speciálních testů. Jen ti, kterým test potvrdil, že netrpí samotou. Bylo to v těch pravěkých dobách v první polovině jedenadvacátého století.

Když se Tihamér jednoho dne hmoždil s důsledky rošády, rozsvítila se na palubní desce světla. Hlásila, že přistávací aparatura je opět v provozu.

Snad se po srážce s meteorem přerušil nějaký kontakt a po čase se opět náhodou propojil. Tihamér si to neuměl přesně vysvětlit ani tehdy, ani teď. Ale to nebylo podstatné, podstatné bylo, že mohl přistát.

Pár měsíců uvažoval, váhal. Během letu mu vlastně nic nechybělo. Naděje, že zde, v mezihvězdném prostoru, ho objeví záchranná nebo pátrací raketa, byla větší, než kdyby přistál na některé hvězdě.

Zapomněl jsem dodat, že Tihamérův koráb mohl libovolně automaticky přistát, ale nemohl odletět.

A přistát mohl jen na některé z hvězd, kterým se přiblížil ve svém pádu vesmírem na dosah. Nemohl se vrátit k Zemi a přistát na ní.

Tihamér namátkou sondoval hvězdy, kolem kterých prolétal. Tehdy se už vědělo, že ve vesmíru je celá řada hvězd obydlených lidmi. Dávno se opustila pověra, že na planetách žádný život být nemůže nebo že na nich vznikají různá monstra.

Vznik života na Zemi byl zřejmě zcela modelová situace; do doby, než Tihamér vzlétl na svoji nešťastnou cestu, bylo objeveno osmnáct hvězd obydlených lidmi.

Jistě, měli své zvláštnosti a někdy exotické podivnosti; jedni měli pleť s oranžovým odstínem, jiní červené oči — ale rozdíly byly v podstatě jen pigmentové. Netýkaly se tvarů těl ani psychických schopností. Život může vznikat za určitých podmínek, a když se tyto podmínky naplní, může vznikat opět jen jediným způsobem. A jeho projevy jsou pak stejné, až nudně stejné, jako na Zemi.

Tihamér uvažoval, že přistát na některé z takových hvězd, je—li vůbec nějaká taková v cestě lodi, by bylo zábavnější než jeho věčný let.

Hrát sám se sebou šachy bylo sice zajímavé, ale po půl roce vyčerpal všechny své intrikánské schopnosti. A zkoušet stále rafinovaněji vyhrát sám nad sebou, hrát stovky partií sám se sebou, začínalo na něj působit nepříjemně schizoidně.

Cvičil, četl těch pár knih z palubní knihovny, které v ní byly. Jedl nezřízeně — byl tlustý, až se bál, aby ho neranila mrtvice. Netrpěl sice přímo samotou, ale napadlo ho, že pobyt na některé skorolidské hvězdě by mohl být vítaným zpestřením. Třeba by i našel možného spoluhráče. Naučil by ho hrát šachy.

Rozhodně nechával pro všechny případy vyhodnocovací aparaturu stále zapnutou. Automaticky mu dodávala zprávy o každé hvězdě, které se přiblížil natolik, že mělo význam pokusit se o přistání.

Po dalších dvou měsících — za tu dobu prolétl kolem bezpočtu hvězd — mu jednou zadrnčel zvonek na palubní desce. Tihamér právě dal sám sobě šach mat věží a sám nad sebou vyhrál.

Čekal na zazvonění tak dlouho, že málem zapomněl, proč zvonek zvoní.

Zvonek oznamoval, že se lod přiblížila hvězdě, která odpovídá zemským podmínkám.

Prohlédl přístroje a zapnul přistávací aparaturu.

Fungovala.

Za pár hodin přistál na Nové hvězdě. Jméno Nová jí dal po svém přistání.

Zůstalo jí i v nejnovějších kartografických atlasech a toto jméno je také asi jediné, co z Tihamérova literárního díla přežije do budoucnosti.

Dvě slova.

Ale po někom nezbudou ani dvě slova.

6

Přistání nedopadlo dobře, část aparatur byla po srážce vyřazena z provozu. Tihamér si vykloubil nohu a rozsekl hrudník, krvácel a nadával.

Ale rány šly dobře ošetřit, nebyly vážné.

Tihamér provedl rozbor ovzduší, teploty, složení půdy a zajásal. Byla to opravdu jedna z hvězd, na kterých život vznikl podobně jako na Zemi. Mohl dýchat beze všech přístrojů a mohl — i když tu bylo chladněji než na Zemi — chodit bez skafandru.

Dalo mu dost práce uvolnit výstup z rakety.

Vystoupil. Byl dojatý. Krajina připomínala krajinu jeho dětství, skotská vřesoviště, která miloval a na kterých u dědečka prožil největší část života.

Pigmentové a barevné změny nastaly i zde, ale byly mírné. Snesitelné, byly dokonce občas půvabné. Na jabloni v údolí, v němž Tihamér přistál, asi tři sta metrů od jeho rakety, rostla modrá jablka.

Nepůsobila přitom strašidelně jako surrealistické obrazy Salvadora Dalího. Byla skutečná a co je skutečné, neznepokojuje tak jako představy.

Za chvíli k raketě přiskákal klokan, ohnivě žlutý až oranžový, a zvědavě ji očichával.

Ani on nevypadal výhružně, jeho divoká žluť Tihamérovi připomínala zvířátka z měkkých plyšů, s kterými si hrál, když byl malý.

Nová hvězda vypadala mile, útulně. Ze všech stran dýchalo bezpečí.

Tihamér litoval, že není hudebník, přímo cítil melodii Nové hvězdy.

Neuměl ji zazpívat ani zaznamenat do not. To se mu stávalo často ... Každá jeho nálada měla svou melodii.

Kdyby byl hudebník, jistě by se už teď, usazený na azurovém kameni, pustil do skládání symfonie Z Nové hvězdy.

7

Několik dní žil ve své raketě a bavil se. Připadal si jako Robinson. Podnikal výpravy na různé strany od rakety — ale jen jednodenní, aby na noc byl opět v bezpečí a pohodlí v raketě.

Raketa, trochu ohořelá a pomačkaná, zůstala stejně komfortním příbytkem.

Tihamér zkusil lovit a jíst zvířata, která ulovil. Zvlášť jeden modrobílý klokan měl výtečné maso, mlsnému Tihamérovi připomínalo sluky.

Lidé zřejmě na Nové hvězdě nebyli. Tihamérovi to ani nevadilo. Zryl si kousek půdy u rakety, pěstoval obilí a zeleninu ze sazenic. Sazenice byly součástí nákladu, který na své nákladní raketě převážel.

Jednoho klokana si ochočil. Chodil za Tihamérem jako pejsek a naučil se jíst mu z ruky. Ten dotyk růžového čumáčku na dlani měl Tihamér rád. Klokan ho dojímal a nahrazoval mu přátele. Staral se prý o klokana jako o nikoho na světě. Vařil mu a podstrojoval.

Když bylo Tihamérovi jednadvacet, podnikl jednou, i s klokanem, několikadenní výpravu na sever od rakety. Klokan kolem něj vesele poskakoval. Tančil.

Tihamér užasl, když došel k zvláštnímu betonovému pruhu, který ubíhal do nekonečna. Zprvu ho napadlo, že pruh vypadá jako silnice, a usmál se svému nápadu. Ale pak se v i ohybu cesty vynořil první automobil. Uháněl po betonovém pásu. Za prvním automobilem se vynořil druhý a Tihamér si uvědomil, že po několik let žil asi v cípu jakési rezervace. Pár dní cesty pěšky od silnice.

Klokan se díval na automobily řachtající kolem nich a nevěděl, co si o nich má myslet. V rozpacích nad nimi lomil tlapkama.

Tihamér měl také chuť lomit rukama.

Sám nad sebou.

8

Jedno auto zastavilo, vystoupil z něj mladý muž a cosi Tihamérovi říkal. Tihamér nerozuměl ani slovo.

Muž mu nabídl, aby nastoupil, a užaslý Tihamér nasedl do vozu. Ujel klokanovi, který bezmocně a rozpačitě poskakoval za automobilem a pokoušel se ho několik set metrů sledovat.

Muž dovedl Tihaméra do kanceláře — pravděpodobně jakési tamější policejní strážnice. Tihamér předložil své průkazy, hodinky, pistoli. Nevěděli, co s podivným cizincem, a předali ho dál. Jak se Tihamér dověděl později, nejvíc je rozčiloval a bavil jeho jazyk, zdál se jim jako nepochopitelné kvokání.

Tihaméra rozlaďovalo, že všechno, — až na jazyk, pár kovů a určité barevné deviace — je na Nové hvězdě stejné. Když jsem na jiné planetě, mělo by přece všechno být jiné, myslíval si.

Jen s jedním byl naprosto spokojený — dívky na Nové hvězdě byly tak krásné, až se tajil dech. A všechny.

I dnes, kdy už míšením pomalu na Nové hvězdě zanikla stará rasa, se potká na ulici hodně hezkých děvčat. Když na Novou hvězdu vstoupil Tihamér jako na panenskou půdu, byla prý hezkými děvčaty zaplavena.

Do čtyřiadvaceti let trvalo Tihamérovi, než se naučil bezpečně ovládat jazyk Nové hvězdy a pochopil její zvyklosti. Učení mu dělalo velké potíže. Ale jinak mu zde nic nevadilo, chovali ho jako v bavlnce. Stal se atrakcí Nové hvězdy, atrakcí prvního řádu, a na výzkumných pracovištích si ho považovali a hýčkali ho.

Hlavně mladé laborantky, jak vzpomínal.

Tehdy byl Tihamér mladý muž, za kterým se ženy jistě rády ohlížely. I teď, v osmdesátce, měl ušlechtilé, jen lehce unavené, jakoby rozmazané rysy.

Když vědecká pracoviště ukončila s Tihamérem základní výzkumy, dostal vlastní dům. Žil v něm s půvabnou laborantkou, kterou si zvlášť oblíbil. Ukázal mi její maličkou fotografii, celý život nosí její miniaturku v otevíracím prstenu.

Objev abecedy, který Tihamér na Novou hvězdu donesl, všechny obyvatele uchvátil. Objev, který mohl donést každý školák, žák první třídy. Ale z Tihaméra udělal ten objev na Nové hvězdě posvátné stvoření.

Vzpomínal na první ohlasy svého daru. Přirovnával se sám k Prométheovi. Na Nové hvězdě, jakkoli je to zvláštní, nikdo neznal do Tihamérova příchodu ani písmeno. Nikdo tím netrpěl. Novohvězdané měli tak vynikající paměť, že Tihamérovi připomínali počítače. Když získali abecedu, úžasnou paměť rychle ztratili. Zlenivěli. Ale tenkrát jim sloužila v plné slávě.

Tihamér sedal ve svém novém domě, na klíně Novohvězďanku.

Cítil, jakou má před sebou možnost. Na tom přece nic není dát jim abecedu. U toho nesmí skončit. Teď jim musí dát a dá literaturu.

9

2. června

Rozložený v lenošce, popíjel Tihamér jeden drink za druhým. Vzpomínal přede mnou na mládí, usmíval se nedůvěřivě a plaše, jako by sám pochyboval o svém životě. Jako by i jemu připadaly vlastní vzpomínky tak vzdálené a neuvěřitelné, že se téměř ostýchal jim uvěřit.

Rozhodně se nechvástal. Spíš se snažil sám sebe přesvědčit o své minulosti. Celý zjihl. Oč víc byl v rozpacích, o to víc pil.

Moje dnešní návštěva skončila... Tihamér seděl u stolu celý tuhý a před ním stála prázdná láhev.

Odešel jsem po špičkách. Alkoholismus mu nemám za zlé. Kdo zažil takové příhody jako básník Tihamér, potřebuje pro svou minulost měkký alkoholický polštářek, aby ho příliš netlačila.

Při stálém styku s obyvateli Nové hvězdy nabyl Tihamér velkou zběhlost v jejich jazyce, naučil se používat i ty nejjemnější odstíny. A jak vzpomínal, často bavil své přátele jazykovými hříčkami.

Prvními jazykovými hříčkami, které se na Nové hvězdě objevily.

Bylo to zvláštní. Obyvatele Nové hvězdy rozhodně nebylo možné označit za zaostalé, a obešli se v celém svém civilizačním vývoji bez písma. Tihamér se divil, jak mohla tato epocha bez písma vůbec vzniknout, vysvětloval si to jen fenomenální pamětí Novohvězdanů.

Jakési záznamové možnosti sice měli, ale velice primitivní. Tihamérovi připomínaly uzlové písmo Indiánů, o kterém kdysi slyšel. Ale nevěřil, že by indiánské uzlové písmo mohlo být tak neumělé.

Litoval, že není specialistou v nějakém oboru. Mohl by na Nové hvězdě udělat obrovskou kariéru. Stát se jejich Edisonem. Kupříkladu, na Nové hvězdě nebyl telefon. Tihamér vůbec nevěděl, jakým kouzlem telefon funguje. Když se zamyslel nad svými znalostmi, které mohl předat, přepadl ho silný pocit méněcennosti. Připadal si jako cvičený šimpanz. Nedokázal by vysvětlit téměř nic z civilizačních vymožeností, které po celý pozemský život běžně používal. Ani televizi, ani rádio, ani automobily, ani pračku. Dokonce mnohem primitivnější technické záležitosti jako vodovod nebo hodinky mu byly zcela neznámé — nemohl je vysvětlit. S hrůzou si uvědomoval, že obyvatelům Nové hvězdy by nebyl ze své civilizační úrovně schopný předat ani jeden vynález. Naštěstí téměř všechny znali.

Jen v jediné oblasti byl Tihamér naprostý vynálezce, dárce, Prométheus. Dal Nové hvězdě písmo.

Nikdo si neuměl představit, jak takový objev může zapůsobit... Tihamér připadal obyvatelům Nové hvězdy jako kouzelník.

Když sestavil abecedu a upravil ji pro hlásky jejich řeči, seznámil s ní nejdříve vybrané odborníky. Hodili si ho na ramena, křičeli nadšením. Běhali s Tihamérem po posluchárně. Během několika týdnů seznámili s abecedou celou hvězdu a Tihamér měl závrať z opojení a nadšení, které hvězdu ovládlo.

Tři noci trvaly slavnostní ohňostroje a tři dny karneval — Tihamérovi byly prokazovány božské pocty. Tihamérův den, čtyřiadvacátý květen, se na Nové hvězdě slaví dosud. Nebyl dřív jako dnes dnem recesí, čímsi jako u nás první apríl, byl dnem, kdy se Tihamérovi udělovaly oficiální pocty. Dnem díkůvzdání. Akademie ho zvolila za svého čestného prezidenta a všechny tři novohvězdné univerzity ho jmenovaly čestným rektorem.

Ale pravá sláva teprve měla přijít.

Tihamér žil po měsíce bezstarostně. Jako playboy. Za jedinou přednášku dostával závratné sumy. Za několikařádkovou poznámku o vztahu samohlásek k souhláskám dostal řád Za rozkvět vědy I. stupně s řetězem. Trávil čas v přepychových hotelích s krásnými studentkami nebo se celé dny opíjel.

Když se obával, že jeho věhlas trochu opadl, rozhodl se, že dá konečně Nové hvězdě literaturu.

První novohvězdné literární začátky byly víc než skromné.

Tihamér jednou z dlouhé chvíle upravil do novohvězdného jazyka říkanku

Skákal pes

přes oves

přes zelenou louku —

dál si pro své delirium na pokračování pozemské říkanky nemohl vzpomenout, a dodal:

— do klobouku.

Slova pes a oves se kupodivu v novohvězdném jazyce také rýmovala, a tak převod prvních dvou veršů nedal Tihamérovi práci. S druhými dvěma verši to bylo složitější. Ale když použil výraz u’chumi, který Novohvězdané používali pro horní záklopnou část svých skafandrů, mohl pak snadno utvořit rým — na louku, ďchuchuchuchumi — vznikl tak téměř absolutní rým a Tihamér se divil, jak mu překládání krásně vychází.

Úspěch říkanky byl zdrcující. Lidé žasli, smáli se, přeříkávali si ji znovu a znovu. Byla nesčetněkrát zhudebněna, stala se z ní i skladba, při které tančila celá generace Novohvězdanů. Ta primitivní říkanka se prostě stala šlágrem, hitem, jedinou písní, která na Nové hvězdě dosud zazněla. Zatím znali jen hudbu, a i když byli velice muzikální, první zpívající hlas, který slyšeli, byl Tihamérův. Okamžitě se vyprodalo první vydání desky, na které píseň sám nazpíval, a dolisky, které následovaly, byly statisícové.

Když Tihamér vzpomínal na svůj bleskový literární start, připomínal, že si stále připadal jako klamaný podvodník. Nemohl se zbavit dojmu, že co se s ním děje, je jen velkolepý žert. Novohvězdané se baví tím, že předstírají, jak je Tihamér moudrý, vtipný, zábavný.

Pamatuji se, že Tihamér použil příměr: Představte si, že byste kýchl a hned by o vašem kýchnutí vznikaly monografie, lidé by si vaše kýchnutí kupovali na deskách a všichni by se snažili kýchat po vás.

Úspěch první skladby Tihamérem sice otřásl, ale povzbudil k nové tvorbě.

Za neděli přeložil do jazyka Nové hvězdy několik rozpočitadel a písničky Ovčáci, čtveráci a Kočka leze dírou, pes oknem.

Předal je svému agentovi (úspěch první říkanky byl tak oslnivý, že na vyřizování obchodních práv si Tihamér musel zjednat obchodního agenta). Čekal, že se agent dá do smíchu a hodí převody, ostatně velmi neumělé a kostrbaté, Tihamérovi na hlavu. Ale pohled, jakým ho agent obdařil, když si veršovánky přečetl, byl pohledem, jakým se turista dívá na Niagarské vodopády. Okouzlená bezmoc, zajíklost.

Tyto verše byly vytištěny (podle Tihamérových pokynů) na ruční papír, na který se dříve jen malovalo nebo tiskly závěrečné součty důležitých výpočtů. Obě písně ilustrovali přední malíři. Podle Ovčáků, čtveráků byl natočen celovečerní film. Lidé při něm plakali dojetím. Píseň o kočce a psu byla dokonce po několik let národní hymnou. Zněly při ní čestné salvy, přísahali vojáci a obyvatelé Nové hvězdy si stoupali do pozoru.

A Tihamér se namlsal.

Neminul téměř den, aby nepřeložil další říkadlo, píseň nebo epigram.

Přesto na začátku svého rozletu narazil na velkou nepříjemnost. Novohvězdané byli velice inteligentní a už po pár měsících se objevila generace mladých autorů, v dějinách Nové hvězdy nazývaná poněkud pateticky Otcové básníci.

Tihamér se zděšením zjistil, že veršují mnohem plynněji než on. Veršovali pilněji, a protože se vyjadřovali svou mateřštinou, nepůsobily jejich skladby tak násilně, jak některé Tihamérovy převody musely uchu Novohvězdanů připadat.

Tihamér přestal pít, uzavřel se na jednom ze svých letovisek, na výstavném zámku na pobřeží.

Jen s mladou sekretářkou, která mu byla na státní útraty přidělena k literární práci. Ze zámku začal vytékat nepřetržitý proud děl a díla Novohvězdany ohromovala.

Tihamér zahájil rozlet bajkami, které si ze Země pamatoval. Pak sepsal několik pohádek. Sice je popletl, ale to vůbec nebránilo, aby nefascinovaly čtenáře Nové hvězdy. Pohádka O perníkové chaloupce stála u kolébky novohvězdné hororové literatury, která v pozdějších letech některé její autory proslavila i v celogalaktické literatuře.

A ohlas, jaký vzbudila pohádka O Popelce, byl zcela ojedinělý a nepředstavitelný. Vypočítavý Tihamér ji rozdělil na dvacet pokračování (jen jednostránkových). Každý den před vydáním nového pokračování se tísnila u bran Tihamérova tiskového koncernu fronta. Jak zachytili pamětníci — byla osmnáctý den (Popelčin útěk z plesu) naměřena v délce pěti kilometrů. A po vyjití dvacátého sešitu (svatba Popelky a prince) byl dokonce vyhlášen státní svátek.

Tihamér zůstal bez konkurence.

Blížil se konec druhého roku jeho literární dráhy a u mladých novohvězdných autorů vznikla protireakce. A když Akademie pořádala oslavu Tihamérova literárního jubilea, přibil kdosi na bránu Akademie ošklivou Tihamérovu karikaturu. Nikomu nešlo o to, zlehčovat Tihamérův literární věhlas, o to by se tehdy nikdo na Nové hvězdě ani ve snu nepokusil. Šlo o závist. Z Tihaméra se stal finanční nabob. Nadutým způsobem života proti sobě mnohé literáty popuzoval. Sypal písně, bajky, pohádky z rukávu. Tím proti sobě poštval literáty, kteří se s největší pílí a neustálým škrtáním v rukopisech nedostali zpravidla k ničemu lepšímu než k epigonské obdobě Popelky.

Na první generaci autorů se silně projevilo, že po tisíciletí neznali na Nové hvězdě nejen písmo, ale ani epické zápletky. Otcové básníci si jen pomalu cvičili fantazii, sbírali zkušenosti a osvojovali si slohové možnosti, kterými se tolik vyznamenaly generace jejich následovníků.

Na konci čtvrtého roku Tihamérova triumfálního autorského úsilí se objevil mladý autor ďchumi — jeho ovlivnění Tihamérem je vidět už z toho, že si svůj literární pseudonym zvolil podle první Tihamérovy básně, podle druhého rýmu, jaký se v novohvězdném jazyce objevil. Napsal velice poutavý román, první skutečné umělecké dílo novohvězdné literatury. Vylíčil v něm své těžké dětství u sedláka. Jeho román okamžitým nečekaným úspěchem přispěl nejen k proměně zemědělské politiky a k pádu ministra zemědělství, ale rázem zastínil Tihamérovu slávu.

Už tím, že to byl román o sto dvaceti stránkách, a nejdelší Tihamérova práce — pohádka o Popelce — měla sotva dvacet celých stran.

V novinách dokonce vyšel fejeton nazvaný Žák nad učitele. Byl to sice jen desetiřádkový fejeton (literární formy byly tehdy ještě miniaturní), ale na Tihaméra mohutně zapůsobil.

Tihamér odpověděl po svém. Uzavřel se na několik měsíců do svého letního sídla. Přemýšlel, jak se zachránit. Nebyl nikdy zvlášť velký čtenář a mnoho si nepamatoval. Jeho oblíbená chlapecká četba byli Tři mušketýři, hltal je po celé dětství a přečetl je mnohokrát. Za tři měsíce napsal první dva díly Tří mušketýrů. Neumělým slohem se směšnými dialogy, ale byli to koneckonců přece jen Tři mušketýři.

Pouze jeden vlastní Tihamérův zásah do díla se dal rozpoznat: ďArtagnana poslal na konci prvního dílu na pevnost d’If, protože v zápalu psaní si spletl Tři mušketýry se vzpomínkou na Hraběte Monte Cristo. Celý rukopis měl pět set zmatených, slátaných stránek.

Úspěch díla překvapil i Tihaméra, který byl čtyři roky zvyklý na božské pocty.

V některých novohvězdných továrnách se na několik dní zastavil provoz. Zaměstnanci, kteří se do obřího svazku začetli, se od něj nedokázali odtrhnout. Někteří čtenáři se do díla dokonce tak ponořili, že zapomínali jíst a pít a padali nad knihou vysílením. Je třeba dodat, že tehdy četli Novohvězdané velice pomalu, ti nejrychlejší z nich asi čtyřikrát pomaleji než my dnes.

Oč pomaleji četli, o to víc nad knihou snili a o to víc prožívali její děj.

Ostatně abeceda, kterou Tihamér vymyslel, nebyla praktická, některé znaky si byly tak podobné, že člověk někdy musel jednu větu číst několikrát za sebou, aby ji pochopil.

Nic z toho první generaci; novohvězdných čtenářů příliš nevadilo a ještě žádné dílo (a už žádné po něm) nezaznamenalo na Nové hvězdě tak pronikavý úspěch.

Ctitelé vykonali k Tihamérovu domu pochodňový průvod. Jeho popularitu nezmenšilo ani to, že armáda román konfiskovala a vydávala jen na volné dny — byly obavy, že hospodářství Nové hvězdy se kvůli zarytým čtenářům zhroutí.

10

Ještě dva roky žil Tihamér na Nové hvězdě v naprostém obdivu.

I Tchumi, jinak nadějný mladý autor, rezignoval na vlastní tvorbu a nechal se zaměstnat jako Tihamérův sekretář. Celé dny trávil opisováním a redigováním mistrových děl.

Díla následovala v překotném sledu. Pro jejich překotné přibývání by se spíš hodilo říci: následovala v rychlém deliriu.

Paní Bovaryová na patnáct stránek, Ferda Mravenec na třicet, don Quijote na šestnáct stránek, pět detektivních románů, které na pár dní přivedly celou Novou hvězdu do varu, sborník anekdot, pohádka O Červené Karkulce, eseje o umění a literatuře, básnička o mravenečkovi, který se polámal, Othello... Zvlášť divadlo znamenalo nový vzestup Tihamérovy slávy, je—li možno ještě hovořit o jejím vzestupu.

Opravy divadelních her, nejprimitivnější, jaké si lze představit, s dřevěnými dialogy, s absurdními charaktery tak okouzlily diváky, že po premiéře hry Hamletovo záletné dobrodružství v lázních zůstalo publikum sedět v hledišti a tleskalo po tři hodiny.

Někteří z diváků museli dokonce navštívit lékaře, aby jim ošetřil dlaně poničené potleskem.

Tihaméra se zmocnila bezradnost. Nedokázal si už namlouvat, že je velký autor, nedokázal cítit uspokojení.

Ohlas a chvála byly tak velké, že i on, namyšlený autor, se jich nakonec zalekl. Snad každý velký umělec si v koutku srdce nese přesvědčení, že nevykonal nic velkého. Trpí představou, že vlastně ztroskotal. Chválu kritiků i čtenářů přijímá s nedůvěrou a plachostí, i pokud svou nedůvěru umí dobře maskovat.

Tihamér nenesl jen představu, že nic velkého nevykonal. Byl si tím jist.

Ke konci svého literárního působení si nad prací tak zoufal, že přestal psát vůbec. Ale — příliš pozdě.

Ve městech Nové hvězdy stálo dvaatřicet jeho pomníků, v každém městě i v každé vesnici se snadno nalezla Tihamérova ulice — bývala to ta nejvýstavnější ulice v místě.

Jméno Tihamér se stalo nejobvyklejším jménem, kterým matky pojmenovávaly své děti.

Ale ten, který byl takto nelidsky oslavován, nadčlověk Tihamér, sedal u psacího stolu a pil. Naslouchal provolávání slávy. Znělo mu pod okny ve dne v noci. A naslouchal zvuku vytahovaných zátek — ten zněl v jeho pokoji také ve dne v noci.

Tihamér čekal.

A nevěděl na co.

Trpěl a pil.

11

9. června

Když jsem se dnes díval na vyprávějícího Tihaméra, který se rozplýval v oblacích kouře ze své dlouhé bílé hliněné dýmky, chápal jsem, že Tihamér mohl fascinovat. Stát se idolem čtenářů Nové hvězdy. Idolem spisovatelů i kritiků.

I teď, ve stáří, ztělesňoval Tihamér banální, přímo operetní představu básníka a génia. Skuteční velcí umělci, jak slýchám, prý vůbec na umělce nevypadají, a naopak často zcela podprůměrní tvůrci dokonale ztělesní typus umělce. Když se měla za Muškina provdat jeho nevěsta, byla bez sebe zoufalstvím. Dnes ho milují celé generace krásných rusistek. Shakespeare prý vypadal jako ospalý řezník. Když mladá dívka spatřila Rickiewicze, kterého zbožňovala podle jeho básní, divže se před ním zklamáním nerozplakala.

V naší představě se všichni tito umělci jeví i svou podobou obdivuhodní. Mohl bych ve výčtu pokračovat

— ale proč. Stačí se podívat na Tihaméra a máme důkaz z opačné strany. I na fotografiích z mládí vypadá báječně — dlouhovlasý, zasněný, vášnivý.

K tomu všemu byl bohém.

V těch oslnivých časech božského mládí vytloukal bary, pral se, rozhazoval peníze. Přepadala ho nesmírná úzkost a nuda, taková nuda, až se jí zalykal.

Ještě jednou se vzpamatoval ze svého taedium vitae. Napsal dlouhou řadu knih, na které si vzpomněl. Jak litoval, že se mu při přistání zničila palubní knihovna. Musel se spokojit jen se svou pamětí. Během půl roku nového období — třetího období, jak je nazvali literární badatelé Nové hvězdy — vychrlil všechno, na co si vzpomněl z gymnaziálních znalostí literatury i z dětské četby.

Napsal Sirotka lowoodského, několik galantních románů, Kašpárkovy nezbednosti, dva indiánské příběhy, jeden rytířský, jednu duchaplnou historii, pět nemravných písní, Matoušovo evangelium, cyklus anekdot o panu Roubíčkovi, palubní navigační řád, Romea a Julii... Chrlil své adaptace bez ladu a skladu, mrzačil jedno dílo za druhým — a zažíval nad tím prý tvůrčí vytržení, jak říkal, nejméně jako všichni jeho autoři, Shakespeare, evangelista Matouš a markýz de Sade dohromady.

Po půl roce tohoto beletristického ohňostroje, kterým ohromil Novou hvězdu, Tihamér vyschl. Nemohl si vzpomenout na nic.

Zkusil kombinovat, ale bez úspěchu. Celé dny se snažil na něco vzpomenout. Marně.

V záchvatu melancholie si dával nejhroznější jména, vyčítal si, proč nečetl víc. Cítil bolestnou odpovědnost, jako by právě on byl odpovědný za předání pozemského kulturního dědictví, a připadal si toho žalostně nehodný.

Jeho práce, často na úrovni ubohých dějových zkratek nebo nejapně líčených situací, uváděly čtenáře Nové hvězdy do vytržení. Novohvězdané plakali nad neumělými větami, smáli se k nezastavení nad Tihamérovými anekdotami.

Koneckonců nemusel psát. I kdyby nenapsal ani řádek, měl vystaráno. Byl klasik. Veletvůrce. Jednička. Vynořovali se noví a noví autoři, Tihamérovo postavení bylo však neohrozitelné.

Konečně všichni mladí autoři se k němu hlásili jako ke svému magnu parens. Tak žil a pil několik let

— v aristokratické samotě, jak říkali novináři.

Ať přišel, kam přišel, všude a vždy byl středem pozornosti. Jeho osamění ho činilo tajemným. Dřív měl radost a rozkoš z práce, tak velkou radost a rozkoš jako všichni jím vysávaní autoři dohromady. Teď trpěl steskem jako všichni velcí mistři dohromady.

Míval sny, ve kterých se mu autoři zjevovali a posmívali, zvlášť Shakespeare se mu nepříjemně smál. Když Tihamér slyšel jeho řezavý drnčivý smích, zažíval i ve snu bolest. Jako by Shakespearův smích byl pilou, která mu lehce přebíhá po kůži a rozdírá ji.

Toužil uniknout všem poctám. Jednou v noci se vykradl ze svého paláce, vrátil se na místo, na kterém před lety přistál.

Po ránu dorazil na dávné vřesoviště. Tam, kde se vylodil, stál velký památník. Nalezl v něm řadu průvodců. Vykládali o Tihamérovi školním výpravám.

Zašel na místo, kde ho naložil neznámý automobilista; na rozcestí stál obelisk na paměť Tihamérova příchodu. Vedle obelisku pamětní síň a kiosk se suvenýry.

Prodávali tu Tihamérovy busty a figurky Tihaméra a jeho nejslavnější postavy, Popelky. Stály na sádrovém podstavečku, zdobeném nápisem Mistr a jeho múza. Držely se za ruce. Je ze mne trpaslík, trpaslík, naříkal Tihamér a trávil noci tím, že se brouzdal po vřesovištích a snil, jak by bylo krásné být neznámý. A létat s nákladní raketou a na dálkových letech si hrát šachy sám se sebou.

Tihamér přes všechny své naivní podvody a hoch—štaplerství byl velice inteligentní. A když se jednou začetl do svých spisů, které vyšly ve třiceti obřích komentovaných svazcích, říkal si, že nepomohl nikomu a ničemu. Jen poškodil, zesměšnil a zmrzačil pozemskou literaturu. Neuvědomil si veliký dar, který obyvatelům Nové hvězdy přinesl. Fantazii.

Opera omnia Tihameri Magni, broukal si posměšně a bubnoval prsty o kožené hřbety svých spisů. A měl pocit méněcennosti, jako by byl analfabet.

Bloudíval za nocí po vřesovištích a natáčel tvář do vesmíru. Tam, kdesi tam, je jeho domov. Země, která mu dala tolik darů, které on zesměšnil. Tak si to myslíval, když se brouzdal vlhkým vřesem a díval se na vesmírná světla, daleká, vzdálená — a přece Země byla ještě dál, daleko, že ji ani v těch stříbrných hvězdných zrnech na obloze nemohl spatřit, i kdyby měl nejsilnější dalekohled.

12

Jednou za své pouti údolím zaslechl kroky.

Napadlo ho, že přichází vrah, nějaký autor, který si myslí, že v mohutném vyzvánění Tihamérova tvůrčího zvonu není slyšet jeho rolnička. Nebo nějaký fanatický čtenář, který se nemůže smířit s tím, že Tihamér nechal zahynout paní Bovaryovou nebo Julii, a přichází smrt některé z těch dvou žen odčinit smrtí Tihamérovou. Smýt smrtí autora smrt jeho postavy?

Byl to jen Tihamérův klokan.

Zestárl.

Byl třaslavý. Už neskákal a pohyboval se třaslavými krůčky. Podíval se na klasika zjihle. Vložil svou pracičku do Tihamérovy dlaně a tak šli, bok po boku, k velkému oslnivému světlu na obloze. Šli vřesovým údolím. Kupředu, ke kulaté mrazivé záři. K měsíci, jak si Tihamér sentimentálně namlouval. Ačkoli to divné světlo bylo pětkrát tak velké jako pozemská luna a polévalo celé údolí zeboucím třpytem, studeným stříbrem.

13

Tihamér krmil klokana krajícem chleba. Klokan mu tiskl měkké pysky do dlaně a Tihamér vzpomínal, jak krmil koně. Kdysi, v dětství, na Zemi.

Vzal si klokana do svého přepychového sídla. A tam žili, oba dva o samotě. A oba pili. Když se klokan opil, bubnoval pacičkami do stolu jako na buben a plakal.

Tihamér také plakal. Nevěděl proč, a plakal. Možná že plakal právě proto, že nevěděl proč. Kdyby to věděl, jistě by našel, co ve svém životě změnit.

Za noci odvážel klokana na vřesoviště a bloumali spolu. Cizinci, kteří se nemohou vrátit domů, chodívají tesknit na nádraží. Nebo do přístavů. Tihamér chodil tesknit na místo svého příchodu na Novou hvězdu.

Jednou, když seděl na azurovém kameni a díval se do oblohy, uviděl na obloze rychle kanoucí světlo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Největší skandál v dějinách lidstva.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.