Tiráž

Martin Petiška

(píšící také pod pseudonymem Eduard Martin)

Milenky našich robotů

Vydalo Education s.r.o. v roce 2013 jako svou elektronickou publikaci.

education@petiska.cz

Copyright (c) Eduard Petiška 2013

Copyright obálka (c) Jakub Mareš 2013

Editorka: Bc. Adéla Hrabáková

1. elektronické vydání.

ISBN

978-80-87781-57-9 - epub

978-80-87781-58-6 - pdf

978-80-87781-59-3 - mobi

Edice vybraných spisů Martina Petišky

Vychází v edici vybraných spisů Martina Petišky. Edice vybraných spisů Martina Petišky vychází v elektronické podobě. Řada jeho děl, které vycházejí v této edici, je ale také k dispozici v tištěné podobě.

Informace o dalších knihách Eduarda Petišky naleznete na konci knihy, nebo na:

https://www.facebook.com/eeducation.cz

Milenky našich robotů

Sbírka povídek zabývající se nejen existenciálními problémy. Vcházíme do světa, který na první pohled vyhlíží odlišně od našeho, při bližším pohledu však můžeme pozorovat, že se mění jenom šaty a obleky, srdce pod nimi bijí jako dnes naše…

Stará lidská otázka: ,,Co nám přinese budoucnost?” se stává s neustálým zrychlováním stále aktuálnější. Budeme mít roboty, nebo budeme roboty? Jak se (z)mění lidská přirozenost? Mohou i roboti milovat? Kdo nemá někdy pocit, že se oženil s robotem? Kdo nemá občas pocit, že se provdal za robota?

Martin Petiška na tyto otázky nenabízí obecné odpovědi, ale provádí čtenáře - nejen - milostnými příběhy 23. století a nabízí varianty.

Člověk je tak zvyklý žít v umělém světě, že je šťastný, když potká někoho, kdo je živý -

Ještě živý.

A snil o tom, že houba pronikne na podrážkách turistů všude - do celého vesmíru - Pak už nebude kam utíkat.

Pak už -

Pak už se lidé budou moci jenom vrátit.

Manželka, která se dozví, že po měsíce nežila s manželem, ale s atrapou, bude asi vždycky trochu přešlá - -

(Úryvky z knihy)

PhDr. Martin Petiška (* 27. března 1951, Praha, pseudonym Eduard Martin, Eduard P. Martin nebo Martin P. Edwards) je český spisovatel, básník, dramatik a vydavatel, syn spisovatele Eduarda Petišky.

Už během studií začal Petiška psát divadelní hry (Synové a dcery, Černobílý večer, Tři japonské hry o lásce), psát prózu i verše (sbírka veršů Můj Faust, 1975). Po dostudování se věnoval jak psaní divadelních her, scénářů, tak i psaní veršů (Nespálené deníky 1980, Báj o Omarovi, 1987, Můj Faust,...), divadelních her (Podivuhodná událost v podivuhodné rodině, 1980, tiskem i premiéra...) a próz (řada knih z oblasti sci-fi byla zahájena svazkem povídek Největší skandál v dějinách lidstva 1984, v redakci Iva Železného).

Pro rozhlas vytvořil na 600 prací různých žánrů, od reportáží až po rozhlasové hry pro děti ("Veliký diamant", o životě cestovatelů Emila Holuba a Čeňka Paclta nebo hru "Oblak a meč" o antických dětech v době katastrofy v Pompejích), pro redakci Svobodné Evropy připravil na stošedesát zamyšlení. Spolupracoval i s československou televizí a filmem.

Po léta vydává pravidelnou řadu Almanachů českých šlechtických rodů (projekt na tuto rodopisnou řadu vypracoval s MUDr. Františkem Lobkowiczem) a Almanachů českých šlechtických a rytířských rodů. Od sci-fi přešel k dílům ze současnosti (sbírka povídek: "Tatínku, má ďábel oči jako maminka?", kontroverzní román o klonování Ježíše Krista s názvem "??Prorok?" s doslovem Tomáše kardinála Špidlíka a román o velké povodni: "Déšť"). Pokračoval také v psaní veršů, vydávaných v četných sbírkách (např. Srdečné pozdravy z Titanicu).

Jeho činnost v genealogické oblasti a v rotariánském společenství (byl prvním šéfredaktorem časopisu Good News), se projevila i v množství titulů, které se těchto dvou oborů jeho činnosti dotýkají (řada jeho publikací vydávaných knižně v angličtině

a pojednávajících o Rotary... anebo např. Heraldické eseje).

Dlouhá léta působí v redakční radě revue Prostor, pro kterou napsal na osmdesát esejů. Přednášel na katedře dějin a teorie divadla a na katedře bohemistiky Univerzity Karlovy a vyučoval na Univerzitě Jana Ámose Komenského tvůrčí psaní.

V současné době se jeho tvorba orientuje orientuje na smysl lidského jednání v rámci společnosti a jeho hodnocení. To se reflektuje v sérii čtenářsky oblíbených knih, vydávaných Karmelitánským nakladatelstvím.

Milenky našich robotů

(příběh konstruktéra Daidala) (romance)

1

Tehdy mi telefonovala Eleusina.

Eleusina je manželka mého nejlepšího kámoše, Wolfatia.

„Daida?“

„Jo, já,“ zrovna jsem snídal a spěchal. Věděl jsem, že Eleusina patří k těm ženám, které považují telefonování za druh obřadu -

Čím delší, tím lepší.

„Daido, něco se děje.“

„Neříkej. “

„A co ty?“

„Snídám."

„Víš, co je novýho?“

„Doufám, že nic,“ polkl jsem sousto a uvažoval, jak nejrychleji hovor skončit -

Když se mne někdo ptá, co je nového, říkám obvykle: doufám, že nic, můj pesimismus v poslední době postoupil tak daleko, že mám k zítřku jediný vztah -

Bojím se ho.

„Wolfatius se mi nelíbí,“ řekla Eleusina.

„To je dost blbý, když se ti nelíbí,“ řekl jsem. „Kdybys nebyla jeho manželka, tak by to nevadilo, ale takhle."

„Daidoušku, přijdeš k nám o víkendu na cassiopejské šlehačkové macesy, viď,“ zaprosila.

A tak jsem v neděli jel k Eleusině -

Na cassiopejské šlehačkové macesy se nechám nachytat vždycky.

2

Eleusina a Wolfatius mě čekali na letišti.

Wolfatius je velmi zámožný člověk, konstruktér, který má patent na zahradní draky.

Tak se jim mezi lidmi říká. Jsou to ale jen obyčejní kyberneti, kteří pracují na zahradách jako superzahradníci.

Mají tři hlavy, ze kterých prskají vodu na zahradu, a dokáží tak velmi vhodně zavlažovat -

Mají šest tlap, dokáží těmi tlapami bleskurychle a kvalitně

hrabat i rýt- - -

Mají mnoho výhod, a ještě dokáží konverzovat jako dobráčtí zahradníci o počasí a o úrodě -Na těchle zahradnických dracích vydělal Wolfatius pěkné peníze, a tak bydlí na hezké usedlosti a má u ní i vlastní soukromé letiště.

Jedli jsme venku.

Piknik.

Eleusina zbožňuje pikniky.

Jejich kuchařský kybernet Ňaňuška pobíhal kolem nás po trávníku a vyndával ze svého břicha jeden chod za druhým - když vytáhl mísu se šlehačkovými cassipejskými macesy --

To jsem už byl dokonale povolný -

Pomohu Eleusině a Wolfatiovi, v čem si jen budou přát.

Jinak jsem dost neúplatný člověk -

Ovšem každý jsme nějak úplatný. Liší se jen druh úplatků. Každý muž i žena ve vesmíru jsou za něco na prodej - Já za šlehačkové cassiopejské macesy.

3

Wolfatius se po obědě omluvil, musí si jako každý den jít schrupnout. A tak jsme s Eleusinou osaměli -

Ňaňuška vyndala ze svých útrob dva šálky vroucí kávy, napili jsme se a Eleusina začala vyprávět -„Se ti zdá normální, Daido?“

„Wolfatius?"

Hodila po mně maces se šlehačkou –

„Daido, já vím, že se sklerotikama je zábava. Ale zase ne tak moc,“ řekla. „Jasně že mluvím o manželovi.“

„Manželkám se na manželích vždycky něco nezdá,“ řekl jsem starou staromládeneckou moudrost -„Tobě připadá Wolf normální?"

„Normalita je široký pojem," řekl jsem. „Myslím si, že je takový jako ty nebo já

„Je jako vyměněnej," řekla mi.

„Kdyby každá manželka měla zabít manžela, kterej se jí nezdá, nebylo by kam šlápnout pro náhrobky," řekl jsem.

„Já ho nechci zabít," vykřikla, hodila po mně s půvabnou zuřivostí další maces. Některé ženy umějí být velmi půvabně zuřivé. Chroupal jsem maces a přemýšlel.

„Wolfatius je trochu hubenější," řekl jsem.

„Ale já nemyslím, jestli je hubenější nebo tlustší," řekla Eleusina dopáleně -„Tak co myslíš?"

Už mě začínala unavovat -

Peče dobré cassiopejské macesy, to ano, umí půvabně zuřit, ale dopaluje -

„Jako by,“ řekla Eleusina zamyšleně, „jako by to nebyl

on - -“

Jenže mně se Wolfatius nijak nápadný nezdál.

Hrál jsem s ním po večeři karty, za tmy jsme se vyšli projít po jeho pozemcích - - okázalých parcích -

„Si žiješ, Wolfatie," řekl jsem mu, když jsme procházeli hebkou tmou jeho anglických parků -„Si myslíš," řekl smutně -

Pokusil jsem se s ním zahovořit o jeho posledních vynálezech.

Se smutnými lidmi je nejlepší mluvit o práci -Práce rozptyluje. Práce dává tát smutku -Stejně jako láska.

A navíc, Wolfatiovi jeho vynálezy pěkně sypaly - -

Zvlášť kolektivizátor.

Tenhle strojek mě dojímal.

Skříňka, kterou si stačí postavit na stůl - - začne hovořit několika hlasy. Bavit se, smát, diskutovat a vámi - Jako byste měli doma společnost - - -

Dřív už také vycházely lidské samotě vstříc různé firmy. Dodávaly kybernetické hosty -Umělé hosty -

PKD, tahle firma měla filiálky po celé galaxii -Půjčovna Klidného Domova - Slavná firma, podle mne dost odporná, dělala výtečné obchody.

Stačilo zavolat do její kanceláře, objednat si podle katalogu kybernetické hosty. Mohli jste si objednat třeba třicet umělých hostů - na večírek - Vybrat si PODLE KATALOGU.

Jako jinde jste si mohli objednat auto.

Nebo ponožky.

Hosté byli všeho věku a vší inteligenční úrovně. Muži, ženy, děti. Kdo chtěl, mohl si objednat celou umělou rodinu -Jistě, ti, co na to měli, si mohli svou samotu vyrušit.

Ale Wolfatiův kolektivizátor vycházel vstříc i těm, kteří neměli dost peněz na osazenstvo kybernetického večírku -Kolektivizátor přinášel jen hlasy.

Jenže hlasy podle širokého výběru. Pokud jste si obrátili lenošku směrem od skříňky, mohli jste propadnout stereofonní iluzi, že máte přátel plný pokoj - -

4

Samota -Velká samota -

Rozlévala se vesmírem, jak tvrdili filozofové, valila se světy už od té doby, co je člověk člověkem -

Ale moderní doba, která dokázala vyrábět mnohem vydatněji a výhodněji každý produkt, jako by dokázala produkovat i mnohem větší a trvanlivější samotu -Wolfatius byl jeden z expertů na samotu.

Byl, jak jsem už po léta věděl, hlavním poradcem firmy SOLITUDO. Firmy, která se rozhodla na samotě, na jejím překonávání, vydělávat -Boj proti samotě, tvrdili finanční poradci firmy, je tím nejvýhodnějším, hospodářsky nejvýhodnějším bojem -

A o Wolfatiovi novináři mluvili jako o expertu na samotu č. 1.

Akcie SOLITUDO opravdu vykazovaly dividendy jako málokteré akcie ve vesmíru -

Mluvící popelníky, tužky-kamarádky, hovořící stuhy do vlasů - jak se jen všechny výrobky firmy jmenovaly -Každý mohl mít svůj předmět -Předmět, kterým přemáhal samotu -Zahradníci měli mluvící rýče, mohli s nimi rozprávět -Sekretářky měly mluvící džezvy na kávu -Mluvící rtěnky -

Malíři trpící samotou si mohli objednat „přátelské palety", jak takové společnice inzerovala firma SOLITUDO -

Kolektivizátor byl poslední výkřik firmy SOLITUDO a šířil se po vesmíru se zběsilou rychlostí -

Ale Eleusině nestačí ani kolektivizátor, uvažoval jsem. Možná mě Eleusina přivolala jen proto, že se s manželem cítí sama -

Hlavní důvod rozvodů je asi, uvažoval jsem, samota.

Ten, kdo se rozvádí, doufá, že se rozvede se samotou -S některými lidmi se člověk cítí víc sám, než když je sám opravdu.

5

Chápal jsem, že Eleusina a Wolfatius se ve svém vztahu dostali na kritický bod -

Prožili, co mohli, řekli si, co věděli, dopálili se, jak jen jeden druhého dopálit dokázal -Nebylo už, co by mohli zažít.

Ani příjemného, ani nepříjemného.

Eleusina si to nechce přiznat a myslí, že se změnil její manžel -

Nechce si přiznat, že její manžel je stejný, jako byl před lety. Jediné, co se změnilo, je její vztah k němu -

Večer jsem s oběma osamělými manžely seděl v jejich rozlehlém salóně. Nechali jsme se obsluhovat armádou kybernetických lokajů -

Jindy se mi kybernetičtí lokajové mých přátel líbí, rád se na jejich uniformy dívám -

Eleusina nechala jejich lokajům ušít báječné livreje, se zlatými prýmky, zlatými šňůrami -

Díval jsem se na ty úslužné roboty v čamarách, míhali

se kolem manželského páru--tenhle pár mých přátel

je v bulvárních časopisech nazýván párem snů -A bylo mi Eleusiny a Wolfatia líto.

Kdyby se neměli rádi, nerozešli by se - -

Ale byl jsem si jistý, že se rádi mají.

Jenomže si jdou na nervy.

Pekelně si jdou na nervy.

6

Velká samota -

Uvažoval jsem o ní často, když jsem rozmlouvával se svou mluvící kšiltovkou -

Netrpěl jsem zdaleka tolik samotou jako většina mých vrstevníků, mluvící čepice jsem si opatřil spíš z hecu -

Ale nakonec jsem si na ni docela zvykl -

Rád jsem si s ní povídal.

Večer jsem se s čepicí radil o Wolfatiovi a o jeho půvabné, osamělé ženě -

„Hele, kšiltovko,“ řekl jsem čepici. Ležela mi na nočním stolku, na svých cestách jsem měl zvyk popovídat si s čepicí před spaním - harmonizovalo mě to, „hele, co mu říkáš?"

„Wolfatiovi?" zachrčelo to měkce z čepice.

Když jsem si ji kupoval, neměl jsem dost peněz, a tak jsem si ji koupil ve výprodeji -

Na jejím hlase to bylo znát.

Čepice chvíli přemýšlela.

„Je divnej," řekla po chvíli. Po - napadlo mě - po zralé úvaze. Čepice rozhodně přemýšlela zrale . . .

„Co je na něm divnýho?" zeptal jsem se.

„Dej mi pokoj," řekla čepice vlídně, „a spi."

Zhasl jsem.

Věděl jsem, že kšiltovka má pravdu -

S Wolfatiem -

Něco v pořádku rozhodně není.

Ale co -

To nevíme.

Ani já - -

Ani Eleusina -Ani čepice -

„Dobrou noc,“ zašeptal jsem do duté tmy -„Dobrou noc," řekla měkce čepice.

7

Ale já nemohl usnout, díval jsem se na veliké okázalé hvězdy, mokře stříbřily oblohu -

Na obloze jako by planuly gigantické rozžhavené slzy -Slzy opuštěných -

Díval jsem se na vlhce lesklá noční nebesa Wolfatiovy hvězdy - - a pak - pak jsem cítil, že řešení toho, co Eleusinu na jejím manželovi zaráží, je asi blízko -Blízko -

Oblékl jsem se a sešel do Wolfatiových salónů.

Každou noc Wolfatius pořádal večírek - - nebo i s Eleusinou na nějaký večírek k přátelům odcházel -

Dnes byl večírek u nich. Neúčastnil jsem se ho rád, tyhle večírky mě nudí.

Popocházet a popíjet s nudnými lidmi - tak si představuji peklo. Mnoho zábav, kterých se musím účastnit, mi připomíná peklo -

Procházel jsem mezi distingovanými hosty, díval se na ně, hledal pohledem Wolfatia -

Když jsem ho zahlédl, povystrčil jsem z kapsy u saka hlaveň. Zamířil -Stiskl spoušť -

8

Filatelista si s sebou nosívá příruční album. Šachista si s sebou nosívá maličkou cestovní šachovnici -

Každý, kdo je posedlý nějakou vášní, se nechce odloučit od jejích fetišů -Ani já.

Já s sebou nosím kybernograf.

Vystřelil jsem a vzrušením ani nedýchal -Pak jsem ustoupil do výklenku. A podíval se na stupnici na hlavni své kybernografické pistole -3000 kybernografických stupňů.

To jsem si mohl myslet - Tohle -Tohle není Wolfatius -

Tohle je jeho dokonalá kopie, kopie provedená přímo s geniální padělatelskou schopností -To znamená -

To znamená, že se Eleusina nemýlila.

Wolfatius je jiný. Dokonale jiný, i když je stejný. Vyměněný -

Kolikrát se věci mění jen tím, že zůstávají stejné.

Věci i -Lidé.

Někdo zde provedl únos - Únos tak dokonalý, jaký se snad ještě v dějinách kriminality neukázal -

Vrátil jsem se do své ložnice. A celou noc jsem prochodil od postele k oknu sem a tam. Litoval jsem, že nemám housle -

Kdybych měl housle jako jeden věhlasný detektiv z hvězdy praotců, o kterém jsem rád čítal, jistě bych na nějaké řešení přišel - - ale takhle -Takhle jsem se jen omotával hypotézami.

K ránu jsem byl uchozený a malátný, měl jsem co dělat, abych neusnul vestoje -Ale chodil jsem dál a dál, řekl jsem si, že se nezastavím, dokud tohle nerozřeším -Wolfatia mohlo unést mnoho lidí. Motiv měl kdekdo. Mohli ho unést jako věhlasného konstruktéra konkurenční firmy, nutit ho, aby pracoval pro cizí zaměstnavatele -Mohli ho unést akcionáři nebo finanční makléři - - a dožadovat se toho, aby pro ně vystavoval své šeky a směnky.

Každý někomu vadíme. Jenomže o tom by se přece už byla Eleusina od vyděračů dozvěděla -

Mohli ho unést gangsteři. Prozaicky. Za výkupné.

Ano - - Takhle může začít nová generace únosů - Neviditelné únosy.

Člověk je, kde byl - a přitom NENÍ -

Napadala mě jména lidí, kterým Wolfatius vadil. Každý někomu vadíme. A když jsem si ta jména zapsal, bylo jich čtrnáct -

A to byli jen ti, o kterých jsem věděl já.

Kolik -

Kolik muselo být těch, o kterých jsem nevěděl –

9

K ránu se Wolfatiovi hosté rozjížděli -Viděl jsem je za záclonou okna, usmívali se, potřásali hostitelovi rukou - -

Pro jistotu jsem ještě jednou zamířil kybernograf na Wolfatia a stiskl spoušť -

Záclona mi zavadila o hlaveň a v okamžiku výstřelu jsem omylem mířil na muže, který Wolfatiovi tiskl ruku -

Znal jsem ho od vidění - často se objevoval na stránkách novin. Bankéř Woscher.

Zrak mi sklouzl na kybernograf -3000.

To znamená - bankéř -

Díval jsem se na Wolfatia a na bankéře, zrovna se objímali na rozloučenou - A já věděl, jen já věděl - oba jsou jen figuríny - - líbající se figuríny - -

Zamířil jsem znovu -Tiskl jsem spoušť a tiskl -

Mířil jsem na hosty Wolfatiova večírku, na které se mi v jitřním zmatku zacílit dařilo -3000 3000 3000

Jeden za druhým se projevovali, jeden za druhým byli dokonale provedené napodobeniny sebe samých -Mrazilo mě -

Chápal jsem, že Eleusinu musel tenhle umělý svět, který vycítila ženským instinktem, děsit -To přece nebyl večírek -To bylo jen setkání figurín -Společenské setkání loutek -

„A safra!" řekl jsem si a rozhodl se, že o tomhle nemusím hned každému vykládat- - -

Eleusině rozhodně ne.

Je dobré mluvit jen o věcech -

O věcech, kterým rozumíme, nebo o věcech, kterým nerozumíme stejným způsobem, jako jim nerozumějí naši bližní.

10

Všichni jsou umělí -

V neděli jsem se sešel s Eleusinou a Wolfatiem na snídani -

„Hele, Daido," řekl mi Wolf, „nechceš tady zůstat? Nějakou dobu ještě zůstat? Je mi s tebou dobře."

„Fakt, Daido," řekla Eleusina. „Fakt."

„Proč ne," řekl jsem.

Ještě včera bych se vymlouval, ale takhle jsem nabídku uvítal a hned požádal v Roboteu o dovolenou -

Vždycky jsem se divil detektivním příběhům, ve kterých ten, kdo zjistí něco nekalého, nevolá policii - Nechápal jsem, proč se pouští do výzkumu zločinů sám -

Teď jsem takové jednání chápal -

Za nic na světě bych na Wolfatiův únos neupozornil policii. Viděl jsem, jaká je to zábava, pustit se do něčeho, čemu nerozumíme -

Věci, kterým rozumím a které umím, mě nikdy tak nelákají jako ty, které neovládám a do kterých mi nic není.

A detektivem jsem ještě nikdy nebyl -

Pro jistotu jsem po snídani kybernograf zamířil na Eleusinu. Ne. Eleusina nebyla umělá.

Docela mě to uklidnilo.

Člověk je tak zvyklý žít v umělém světě, že je šťastný, když potká někoho, kdo je živý -

Ještě živý.

11

Umělý svět -

Tohle bylo téma mé první habilitační práce. Rozeznával

jsem kolem sebe stále víc a víc projevů umělého světa -A napadlo mě, že možná většina lidských potíží je z toho, že žijeme v umělém světě. Snažíme se chovat, jako bychom byli umělí, a umělý svět se pak nezdá nepřirozený, ale naopak normální - pokrokový -

To, co je přirozené, mívali moji bližní ve zvyku považovat za zastaralé -

Moderní, pokrokové, se jim jevilo to, co bylo mrtvé. Oponent mi mou práci velmi strhal, a tak jsem se později radši habilitoval prací o kybernetických cvrčcích -

Ta byla přijata s nadšením, byl jsem za ni dokonce jmenován čestným doktorem orionské univerzity, práce měla v několika galaxiích přetisky. Vzbudila slušný ohlas -Ted jsem ale vzpomínal na svou původní práci -Na tu nepřijatou.

Často je potřebné, živé a nutné právě to, co lidé od nás nechtějí, co od nás nepřijímají -

Před obědem jsem se šel s Eleusinou projít. Wolfatius se omluvil, měl ve své laboratoři rozdělanou práci -

Pokoušel jsem se od Eleusiny dozvědět, má-li Wolfy nepřátele, jsou-li to nepřátelé bohatí -

K tomu, aby se udělala takováhle dokonalá kopie, bylo třeba dost peněz - dost styků - -

Ale k tomu, aby se udělaly kopie všech Wolfatiovych hostů, k tomu bylo třeba opravdu hodně peněz -

Byl jsem si jistý, že jsem svědkem nějakého velikého spiknutí, které spočívá v tom, že lidé jsou svými kopiemi promyšleně nahrazováni - a potom snadno a lehce zmanipulováni -Přijít na to, kdo tohle dělá, znamenalo přijít i na to, jak se bránit -

Eleusina mi nepomohla.

„Kdo by ho,“ řekla mi zasněně, „kdo by ho neměl rád, vždyť Wolfy je takovej milej jezevec."

Při obědě jsem Wolfatia napjatě pozoroval, snažil jsem se na něm najít nějaký znak, který by mi aspoň sdělil, na jaké galaxii byla zhotovena jeho kopie -

„Hodnej jezevec," povzdychla Eleusina znovu.

12

„Hodnej nehodnej,“ řekl jsem jí. „Hodnej nehodnej, každej někomu vadíme - myslím, že úplně každej.

„Daido,“ podívala se na mne nechápavě -„Myslím,“ řekl jsem, „kdyby se měl nahradit KAŽDEJ ČLOVĚK ve vesmíru, kterej někomu vadí, v celým vesmíru by nezbyl, milá Eleusino, ani jedinej člověk."

„No dejme tornu," připustila blahosklonně, „ale Wolfatius nikomu nevadí - - krk na to - -“

Nevadí, teď nevadí, myslel jsem si.

Vyšel jsem s Wolfatiem do ulic. I dřív, dokud to byl ještě pravý Wolfatius, jsme takhle chodívali -

Nesl jsem si v kapse kybernograf a jen tak, abych nevyšel ze cviku, jsem střílel na lidi, které jsme míjeli -No ne, no ne -

Čekal jsem, že jich ještě pár vyměněných najdu - ale - ale že každý -

Tedy téměř každý. Pětadevadesát procent.

Ptal jsem se Wolfatia na jednotlivé chodce, které jsme míjeli a se kterými se zdravil -

Doktor Schummer, architekt Johnson, režisér Wolfis . . .

Wolfatius znal kdekoho- - -

A všichni -

Všichni jako on. Nahrazení -

Až mě mrazilo ... Ti lidé tady žijí, procházejí se, zdraví se - Proč, proč -Vždyť je to divadlo -Panoptikální hemžení -

Loutky se zdraví s loutkami, loutky rozmlouvají s loutkami, jedny loutky se usmívají na druhé -Ale kdo je publikum?

Pár lidí, pár podvedených, stejně klamaných lidí, jako je Eleusina- - -

13

„Wolfy," řekl jsem příteli smutně, litoval jsem ho, že je vyměněný a neví o tom, a zároveň k němu cítil odpor,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Milenky našich robotů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.