Tiráž

Martin Petiška

Půjčovna manželek

(Osudy z Modré galaxie)

Vydalo Education s.r.o. v roce 2013 jako svou 20. elektronickou publikaci.

education@petiska.cz

Copyright (c) Martin Petiška 2013

Copyright obálka (c) Jakub Mareš 2013

1. elektronické vydání (1. tištěné vydání 1984).

ISBN

978-80-87781-45-6 - epub

978-80-87781-46-3 - pdf

978-80-87781-47-0 - mobi

Edice vybraných spisů Martina Petišky

Vychází jako první svazek vybraných spisů Martina Petišky. Edice sebraných spisů Martina Petišky vychází v elektronické podobě. Řada jeho děl, které vycházejí v této edici, je ale také k dispozici v tištěné podobě.

Informace o dalších knihách Eduarda Petišky naleznete na konci knihy, nebo na:

https://www.facebook.com/eeducation.cz

O knize

Půjčili byste si manželku? Nebo byste ji raději vrátili? Autorova sbírka povídek sice nedá přímé odpovědi, ale zaujme i pobaví.

PhDr. Martin Petiška (* 27. března 1951, Praha, pseudonym Eduard Martin, Eduard P. Martin nebo Martin P. Edwards) je český spisovatel, básník, dramatik a vydavatel, syn spisovatele Eduarda Petišky.

Už během studií začal Petiška psát divadelní hry (Synové a dcery, Černobílý večer, Tři japonské hry o lásce), psát prózu i verše (sbírka veršů Můj Faust, 1975). Po dostudování se věnoval jak psaní divadelních her, scénářů, tak i psaní veršů (Nespálené deníky 1980, Báj o Omarovi, 1987, Můj Faust,...), divadelních her (Podivuhodná událost v podivuhodné rodině, 1980, tiskem i premiéra...) a próz (řada knih z oblasti sci-fi byla zahájena svazkem povídek Největší skandál v dějinách lidstva 1984, v redakci Iva Železného).

Pro rozhlas vytvořil na 600 prací různých žánrů, od reportáží až po rozhlasové hry pro děti ("Veliký diamant", o životě cestovatelů Emila Holuba a Čeňka Paclta nebo hru "Oblak a meč" o antických dětech v době katastrofy v Pompejích), pro redakci Svobodné Evropy připravil na stošedesát zamyšlení. Spolupracoval i s československou televizí a filmem.

Po léta vydává pravidelnou řadu Almanachů českých šlechtických rodů (projekt na tuto rodopisnou řadu vypracoval s MUDr. Františkem Lobkowiczem) a Almanachů českých šlechtických a rytířských rodů. Od sci-fi přešel k dílům ze současnosti (sbírka povídek: "Tatínku, má ďábel oči jako maminka?", kontroverzní román o klonování Ježíše Krista s názvem "??Prorok?" s doslovem Tomáše kardinála Špidlíka a román o velké povodni: "Déšť"). Pokračoval také v psaní veršů, vydávaných v četných sbírkách (např. Srdečné pozdravy z Titanicu).

Jeho činnost v genealogické oblasti a v rotariánském společenství (byl prvním šéfredaktorem časopisu Good News), se projevila i v množství titulů, které se těchto dvou oborů jeho činnosti dotýkají (řada jeho publikací vydávaných knižně v angličtině

a pojednávajících o Rotary... anebo např. Heraldické eseje).

Dlouhá léta působí v redakční radě revue Prostor, pro kterou napsal na osmdesát esejů. Přednášel na katedře dějin a teorie divadla a na katedře bohemistiky Univerzity Karlovy a vyučoval na Univerzitě Jana Ámose Komenského tvůrčí psaní.

V současné době se jeho tvorba orientuje orientuje na smysl lidského jednání v rámci společnosti a jeho hodnocení. To se reflektuje v sérii čtenářsky oblíbených knih, vydávaných Karmelitánským nakladatelstvím.

Láska v Modré galaxii (příběh archeologů)

1.

Přistěhoval jsem se na Modrou galaxii.

Přiženil jsem se na ni.

Svou ženu jsem poznal náhodou, na brigádě. Já i ona jsme studovali archeologii a naše katedry nás poslaly na společnou brigádu.

Jinak bychom se nesetkali, já i má žena jsme z velmi vzdálených koutů vesmíru, já ze 37. galaxie a ona ze sto-šestnácté, které se říká Modrá. O její galaxii jsem vlastně nic nevěděl, jen to minimum ze školy, z hvězdopisu.

Ale setkali jsme se a na první pohled se zamilovali.

Brigádu jsme měli na hvězdě praotců.

Je to hvězda ve Sluneční soustavě, pokud jste o ní nikdy neslyšeli, je to ta legendární hvězda, ze které se život roztryskl do vesmíru —

Před staletími nebyl nikde jinde život, než na téhle hvězdě, jak nás učí ve škole. A odsud prý začala kolonizace.

Dnes ta představa připadá dost směšná —

Lidé v těch dávných dobách se dívali po obloze, na ty tisíce, desetitisíce světel a věděli, že na žádné z těch hvězd nikdo nežije —

Protože z hvězdy praotců se rozešel život do všech stran, je hvězda praotců mezi archeology velice vážená a na její průzkum uvolňují všechny galaxie dost velké částky. Po Cassiopeji je hvězda praotců vůbec nejnavštěvovanější archeologickou hvězdou —

Měli jsme za úkol vyhrabávat nějaké stavby ze třiadvacátého století.

Dost jsem se na to těšil.

Přemlouval jsem vedoucí našeho studijního oddělení, já že na tu hvězdu praotců prostě jet MUSÍM a že třiadvacáté století na Zemi je můj koníček —

A nakonec jsem všechny umluvil.

Nikdy jsem na hvězdě praotců nebyl, tak jsem byl pěkně rozčilený, když jsem vystupoval z rakety —

Přistál jsem na archeologickém distriktu 16/A.

Všude samé ohrady, pavilóny, díry. Naše univerzita měla ve spolupráci s univerzitou z Modré galaxie vykopávat velkou stavbu ze třiadvacátého století, která byla dávno denudovaná a překrytá hlínou, pískem. O minulých prázdninách pěkný kus stavby už vyhrabali, ale kus ještě zbýval, rostly na něm prastaré akáty.

Ubikace jsme měli hned u vykopávky.

Narovnal jsem si šaty do pokoje, umyl se.

A šel na večeři. A cestou jsem slyšel naříkání —

Eia, moje budoucí žena, spadla do jednoho archeologického výkopu a volala o pomoc. Pomohl jsem jí vydrápat se ven.

„Mi za to stáli, ti pralidi z třiadvacátého století,“ belhala se na ošetřovnu, „ještě si kvůli nim zlámu haksny.“

Ale nic to nebylo, jen naražený kotník, a Eia a já jsme na hvězdě praotců zažili nejhezčí studentské prázdniny.

„Není to divný,“ ptala se mne jednou Eia, „že tady všude jednou byli lidé, v tom třiadvacátém století určitě — a teď nejsou —“

Políbil jsem ji —

Co jsem také mohl udělat. To se ví, že mi to divné bylo. A padl na mě v tu zamilovanou chvíli strašný stesk. Tehdy, před staletími, tu opravdu žili lidé a bydleli v těch zdech, které my škrabkami, pinzetami a štětečky odkrýváme. Žili tu a snad je ani nenapadlo, že zdi, které se tyčí kolem nich, budou jednou zalité vlnami hlíny, že někdo bude vyhrabávat ty báječné starožitnosti — — třeba psací stroje a počítačky — a skládat je a snít, kdo na nich asi psal a kdo asi počítal — Byli tu a jsou mrtví —

Když jsem uvažoval hodně o smrti, měl jsem dojem, že začínám rozumět životu.

2.

Dohromady jsem o Modré galaxii nevěděl víc, než že se jmenuje Modrá —

A v jednom školním testu jsem kdysi popletl počet jejích obyvatel a jen tak tak, že jsem nepropadl — Ale kolik lidí tam bydlí jsem si teď už vůbec nepamatoval. Když mi Eia řekla, že jejich hlavní hvězda se jmenuje Eia, bylo mi to povědomé —

Moje láska se jmenovala jako hvězda, měla hvězdné jméno —

Po prázdninách jsme já i Eia udělali závěrečné zkoušky.

A uzavřeli dálkovou svatbu.

Já i ona jsme seděli ve své galaxii u oddávacího úředníka a náš hlas se přenášel na dálnou galaxii —

Tyhle dálkové svatby se zavedly, aby se urychlily formality.

Ale byly dost bizarní.

Svatební noc jsem prochodil v lese, díval se na oblohu a snil, kde tam ve tmě asi Eia žije — ve výšce — v dálce —

Ona se mi pak svěřila, že svatební noc také prochodila a dívala se do oblohy, uvažovala, za kterou galaxií asi svítí moje galaxie —

A pak jsem se za Eiou rozletěl.

Nenapadlo mne, že na jejich hvězdě může být něco pronikavě jiné než u nás.

Dokonce tak pronikavě jiné —

Že bych si s těmi lidmi z třiadvacátého století nebo možná i z jedenadvacátého rozuměl víc než s obyvateli Modré galaxie.

Než se současníky.

Bylo to ode mne dost nepředložené letět —

A ani si nepřečíst nějakého turistického průvodce.

Daly se přece koupit v každém kiosku na letišti, každá galaxie tam měla malý sešitek a v něm byly popsány její obyčeje i trasy —

I Modrá galaxie takový sešitek měla.

Modrý.

3.

Eia mne čekala na letišti —

Neviděl jsem ji už hezkých pár měsíců, a tak jsem se té chvíle bál, jestli jsem si ji ve vzpomínkách neidealizoval — Nebo ona mne.

Ale ne, byla stejně krásná a usměvavá, jako když jsme se spolu v šortkách skláněli nad vykopávkami třiadvacátého století —

„Tě vítám, manželi,“ objala mne.

A oba jsme se rozesmáli — Vždycky, když jsem se s Eiou setkal, měl jsem chuť dát se do smíchu — Nevěděl jsem proč, ale tu chuť jsem měl —

Snad proto, že Eia mhouřila oči, mhouřila oči bystře i dobrácky, jako malý medvídek.

Vzala mne za ruku a vedla „domů“.

Dohodli jsme se, že budeme bydlet u ní. Modrá galaxie byla mnohem bohatší než naše a měli jsme zde dostat místo na stejném archeologickém pracovišti.

Eia nám zařídila byt — Nic slavného, ale byli jsme mladí a mladí si zařizují byt svým mládím, ne věcmi.

Pár pokojů ve veledomě blízko letiště, malý bazén a malá terasa s garáží pro aeroauta.

„Nic moc,“ řekla Eia, „ale ti chudáci z třiadvacátého století by nad tím byli stejně u vytržení —“

Posadili jsme se na terasu a dívali se na stmívající oblohu —

Tak jsme po téhle chvíli toužili, že když přišla, byli jsme v rozpacích —

Obloha temněla a objevovala se světla tisíců hvězd — „Jak se ti líbí u nás doma?“ řekla Eia, když ticho bylo už nekonečné —

„Jsem vždycky doma tam, kde jsi ty,“ řekl jsem.

Na obzoru se zdvíhalo modré mdlé světlo, které prosvěcovalo zvolna oblohu — — —

Ve výšce vycházel modrý měsíc —

Proto se říkalo sto šestnácté galaxii modrá, měla modrý měsíc.

A vlídné tiché modré světlo zářilo na celý začátek mého manželství —

Když jsem se v noci probudil a Eia ležela vedle mne, byl celý pokoj zaplaven modrým svitem.

Eia byla modrá, spala a usmívala se ze spánku —

Modrého spánku —

Políbil jsem ji na modrou tvář.

Ani se neprobudila —

A já se díval do modravé tmy a myslel na ty mrtvé z třiadvacátého století a ze všech těch století, které jsem už vykopával a vykopávat budu a uvažoval jsem, jestli někdo z nich byl tak šťastný jako já —

Já —

Teď.

4.

Práce v Modré galaxii, v archeologickém institutu, byla zajímavá a měli jsme s Eiou dost volného času.

Nedaleko od našeho domu byla plovárna a my jsme se chodili denně koupat. V Modré galaxii bylo vlídné stálé počasí a představa, že se budu moci koupat celý rok a netrpět ani horkem, ani chladem, byla příjemná —

Téhle galaxii by se mělo říkat „příjemná“ a ne modrá, mělo by se jí říkat lahodná galaxie, řekl jsem jednou Eie, když jsme seděli na kraji bazénu.

Přikývla —

„Bude se mi po tobě stýskat —“ dodala.

Neptal jsem se, proč se jí po mně bude stýskat, a ani mne nenapadlo se ptát dál —

A přece jsem si tuhle větu pamatoval a po čase, když jsem ji pochopil, se vynořila v mé paměti —

Bazén na plovárně byl rozlehlý a plavaly v něm kybernetické ryby, kybernetičtí delfíni, žilo v něm několik kybernetických vodníků.

Zvlášť děti byly u vytržení nad těmito atrakcemi, ale i já a Eia jsme si s kybernetickými hračkami vyhráli.

Zvlášť s jedním kybernetickým vodníkem jsme se spřátelili.

Stahoval Eiu do vody, ta ječela a já ji zachraňoval — bylo to zábavné a chvílemi se mne zmocňovala sladká iluze, že žiju v pohádce —

Večer nás vodník doprovázel na kávu.

Nepil, jen seděl u našeho stolečku a hovořil s námi.

Byl už za prahem inteligence, jaký byl na mé galaxii pro kybernety přípustný, na téhle galaxii se na inteligenci a její meze tolik nehledělo, vodník dokázal hovořit jako lidé a myslím, že hovoříval rozumněji než mnohý člověk.

Když se dozvěděl, že jsem ze vzdálené galaxie, zneklidněl —

„Lituji vás,“ řekl.

„Proč?“

„Bude se vám to zdát nepřirozené —“

„Co se mi bude znát nepřirozené?“

Vodník rozpačitě zamžoural a hrál si s Einými slunečními brýlemi.

Mlčel, mlčel —

Možná kdyby se Eia nevracela od bufetu a nenesla kávu, byl by mi všechno řekl dřív než moje žena.

Ale takhle jsem se nedozvěděl nic.

Zbylo ve mně jen lehké znepokojení —

„Vodník mi říkal —“ začal jsem večer doma — „Vodníci moc kecají,“ řekla Eia a tím byl hovor ten večer ukončen.

A já jsem uznal, že je mnoho daleko zábavnějších témat než trávit večer hovorem o vodnících.

5.

Dny plynuly nenápadně, jako šťastné dny už plynou —

Šťastné dny jsou tak nenápadné, sladce klouzají, bleskurychle a ponechávají po sobě jen příjemnou vůni vzpomínky — Jako by všechny týdny trvaly jediný den. A pak přišel den, den dlouhý jako týdny —

Eia měla kamarádku, se kterou jsme se často opalovali na plovárně, její manžel byl velmi zábavný člověk. Vypadalo to, že oba tvoří šťastný pár.

Jednoho dne ležel muž na plovárně sám.

Zeptal jsem se ho, kde je dnes jeho žena —

„Rozvedli jsme se,“ řekl.

A řekl to, jako bych se ho ptal, který je den, jako by mi říkal čtvrtek, do sdělení nevložil ani lehký stín citu —

Když jsme se vraceli s Eiou z plovárny, divil jsem se, že se dva tak zdánlivě spokojení lidé rozvedli.

Eia se na mne udiveně zadívala —

„Co je na tom?“

„Zdálo se mi, že jim to klape —“

Eia se na mne zadívala ještě udiveněji.

„Uplynul rok.“

Nechápal jsem jaký rok, proč uplynul a jak to souvisí s rozvodem —

Eia se usmála.

„Promiň, zapomněla jsem, že u vás je to asi jinak —“ Co je u nás jinak — snažil jsem se nalézt v Eině přízvuku a v lhostejném přízvuku rozvedeného muže vysvětlení —

„My se přece taky za rok rozejdeme.“

„Proč?“

„Proč, proč.“

Eia pohodila taškou, ve které si nesla plavky a ručník, bezradně pohodila taškou, jako by mi chtěla odpovědět tímhle pohybem. Na tak hloupou otázku, jako je ta moje, se prostě nedá odpovědět.

„Proč bychom se měli rozvádět, když se máme rádi?“ „Každý se rozvádí po roce,“ řekla bezstarostně, jako by nehovořila o nás dvou, ale citovala nudný a všeobecně známý citát —

Já a ona —

Nikdy, když jsem četl statistiku, mne nenapadlo, že se týká i mne —

Že i já do statistiky patřím —

Že jsem jedním číslem z ní —

Věděl jsem samozřejmě o tom, že rozvody jsou stejně časté jako svatby a na některých hvězdách dokonce platÍ pravidlo na jednu svatbu jeden rozvod.

Nedivil jsem se tomu, když se moji známí a mé známé rozváděli a nedivil jsem se ani tomu, že můj otec byl rozvedený už dvakrát a matka třikrát. Rozvod byl něčím, na co jsem byl od dětství zvyklý. Rodiče se rozvedli brzo po mém narození tak jako rodiče většiny mých kamarádů. Rozvod jsem včlenil do svého života, stejně jako v něm mělo místo narození, křtiny, svatba a pohřeb.

I oba Eini rodiče byli rozvedení, její otec se přestěhoval na jakousi hvězdu, jejíž jméno si Eia ani nepamatovala, a její matku jsme potkávali s jejím manželem, kdovíkolikátým.

Rozvody jsem chápal —

Rozvod je pokračováním lásky, říkal jsem si větu z jedné konverzační veselohry, která se na naší hvězdě za mého dospívání hrála —

Rozvod je vyvrcholením vztahu.

Ale myslel jsem, že k rozvodu je třeba neshoda, nenávist nebo aspoň nuda —

Eini přátelé se ale podle mne rozváděli docela bezdůvodně, ještě včera se opalovali vedle nás, on ji natíral opalovacím krémem, ona slastně vzdychala —

A dnes —

Dnes byli každý sám.

Sám.

Sama.

V těch samotách ale nebyl stesk.

Jako by samota byla přirozeným lidským osudem.

A nejen že se netrápili tou náhlou samotou, připadalo jim divné, že jejich chování připadá divné mně.

„Proč bychom se museli rozvést po roce?“

„Nevím,“ zatočila Eia taškou s plavkami, z plavek se vysmekly kapky vody a zatřpytily se ve slunci. „Už se to tak dělá —“

Tehdy jsem ještě nebral Eiu vážně —

„Tebe by to nemrzelo, kdybychom se rozvedli?“

„Nevím,“ řekla bezstarostně, s jakousi — je to paradoxní, ale přesné — radostnou lhostejností.

A zase zatočila taškou s plavkami a v kapkách vody se zatřpytila duha —

„Nemysli na to, ještě máme půl roku —“

Zastavila se a nastavila mi rty —

Došel jsem k ní —

„No co je?“

Nevěděl jsem, co bych jí měl odpovědět, byl to už příliš dlouhý žert —

Příliš dlouhý a příliš smutný žert —

„Ale já tě mám rád.“

„Já tebe taky.“

6.

Ten týden jsem se rozhlížel po hvězdě —

Opravdu —

Většina párů Einých přátel, které jsme na hvězdě zastihli vdané a ženaté, byla už rozvedena —

A pokud jsem se snažil zorientovat v čase, který uplynul od jejich svateb k jejich rozvodu, všechny páry se rozcházely za rok po svatbě.

Žádný dřív —

A žádný později.

Zavedl jsem několikrát na podivné rozchody řeč, ale Eiu to vysloveně nebavilo, odpovídala vyhýbavě anebo vůbec —

S kým jsem si mohl na té neznámé hvězdě promluvit. Jednou se Eia zdržela v práci a já šel na plovárnu sám. Položil jsem se na deku a díval se na hladinu vody, chvěla se, jak do ní seskakovala ze skokanského můstku nová a nová těla —

„Tak jste se rozved’?“ zeptal se mne vodník.

Jen hlava mu vyčnívala z hladiny, vynořil se přede mnou a soucitně se na mne díval. Zakroutil jsem udiveně hlavou — A požádal vodníka, ví-li něco o těchto záhadných rozvodech, ať mi poví —

Podal mi ploutev a já mu pomohl vyškrábat se na břeh.

Vodníci byli vybaveni dost značnou zásobou konverzačních témat, správa bazénu je pověřila tím, aby dokázali za deštivých dní s návštěvníky diskutovat.

Posadil se vedle mne —

„Máte to těžký, mladý pane —“

Zavřel jsem oči. Bizarnost té chvíle na mne dolehla — Na nic podobného jsem nebyl ze své hvězdy zvyklý. Snažil jsem se na sebe podívat s nadhledem — Sedím na kraji bazénu s vodníkem a on je jediný, komu se mohu na cizí hvězdě, v cizí galaxii svěřit — A trochu jsem se styděl, že cítím k tomu robotímu vodníkovi víc důvěry než ke své ženě —

A slyšel jsem hebký, hebce vlhký hlas.

Jako by vodník měl se mnou soucit —

Jako by i on nemohl pochopit to, o čem mi vypráví. A viděl přitom ve mně někoho, kdo je v tomto světě, podivném světě této hvězdy něčím nepřirozeným, tak jako on — — —

7.

Nerozuměl jsem světu kolem sebe, ne, vůbec ne.

A kdo mi mohl podat vysvětlení — — člověk?

Ale ne, člověk ne, vodník.

Na této hvězdě, centru Modré galaxie se před pár pokoleními rozmohly rozvody, až byly na jednu svatbu dva, vyprávěl vodník. A hrozilo, že svatby vymizí vůbec. K čemu jsou nám svatby, ptali se lidé, ztrácí se tolik peněz a tolik času, musíme se sejít s tolika nepříjemnými příbuznými a ještě se na ně při svatební hostině usmívat a krmit je — Předstírat, že jsme vděční za jejich hloupé dary a ještě hloupější řeči. Musí se obstarávat prstýnky, svatební oznámení, šaty — A přitom se to všechno děje jen pro tak krátký čas —

Některé svatební přípravy trvaly tak dlouho, že doba manželství byla ve srovnání s nimi kratší.

Mladé dívky se chtěly pořád vdávat, ale některé se rozváděly pár týdnů po svatbě. Představa, že by měly s jedním mužem trávit deset tisíc snídaní, je prostě deptala —

A tehdy, aby nezanikla rodina úplně, zavedlo ministerstvo pro rodinné záležitosti zvláštní výnos.

Žádné manželství nesmí trvat méně než rok.

Ministr pro věci rodinné doufal, že tímto výnosem zvýší odpovědnost novomanželů v přístupu k manželství. A ve druhé části výnosu rozhodl, že po roce se musí každé manželství rozvést. Tento díl opatření odůvodňoval tím, že nechce brát manželství svobodu —

Všichni na hvězdě považovali výnos za naprosto nesmyslný a každý předvídal, že od něj ministerstvo brzy upustí.

Ale kupodivu —

Všichni si zvykli.

Jak to bylo příjemné, vykládal teskně vodník, vědět, že každý vztah je pro vás jen provizoriem. Pro vás lidi.

Po jediném pokolení se roční sňatky vžily.

„A co když,“ namítal jsem, „co když se mají ti dva —“ „Rádi?“ vodník na mne zjihle zamžoural.

„Ano.“

„Tak to musí v sobě překousnout,“ vysvětlil vodník, „ale tady se lidi zase tak moc rádi nemají, aby jim vadilo, že se rozejdou —“

Podíval se mi do očí —

„Láska na rok — to tak — to tak ještě —“

A seskočil zase pod hladinu, viděl jsem ho v křišťálové vodě, jak se pomalu propadá ke dnu —

8.

„Eio,“ řekl jsem večer ženě, když jsme pili kávu a dívali se na ohňostroj, rozsvěcel se nad obzory, oslnivé a jedovaté barvy sršely vesmírem —

„Hhh“, zamručela. A mně bylo v tu chvíli nesmírně úzko, měl jsem Eiu rád, jak byla, i s tímhle jejím mručením „hhh“, kterým mi odpovídala, kterým se divila i kterým se radovala.

„My se nerozvedeme, viď.“

„Musíme,“ řekla a zadívala se na světlo, které se rozestříkalo po obloze, vírnatá kytice s předlouhým stonkem —

„Proč musíme?“ zařval jsem — Nekřičel jsem na ni, křičela ve mně má bezmoc, má zlost, zoufalství z toho, že ničemu nerozumím —

„Prostě musíme.“

Když Eia mluvila tímhle tónem, bylo zbytečné jí odporovat a já jsem se rozhodl, že jí odporovat nebudu.

V noci jsem se probudil a odešel na chodbu, abych Eiu nebudil, našel jsem si v kalendáři datum naší svatby a počítal — Ještě pět měsíců zbývalo do roka. Pět měsíců mi připadalo jako věčnost — A přitom sedm měsíců, co naše manželství už trvalo, bylo krátkých — vteřina —

Vyšel jsem v pyžamu na terasu, vlažný vánek se do mne lhostejně opřel —

Všechno na téhle hvězdě bylo vlažné. Počasí i cit.

A mně ta vlažnost, která se mi dříve zdála ideálním klimatem, šla v tu noc strašně na nervy.

Vlažnost umí pálit i mrazit zároveň.

Díval jsem se na hvězdy nad hlavou a uvažoval, že tam někde je hvězda, na které jsem před časem chodil sem a tam o své svatební noci a snil o Eie.

Teď je Eia zde, oddechuje za zdí —

A bylo mi nesmírně líto, když jsem si uvědomil, že už v tu chvíli, kdy souhlasila, že se za mne provdá, jí bylo jasné, kdy se se mnou rozvede.

Za rok.

Jako by tím, že svůj cit omezíme v čase, jsme jej zároveň likvidovali —

Copak je láska, která není věčná, vůbec ještě láska? Až do rána jsem tam chodil po terase, připomínal si krásné chvíle, jaké jsem s Eiou zažil, vybavovaly se mi věty a krajiny, večery na plovárně, detaily, banální a bolestné, Eia sedí u zrcadla a rovná si vlasy na šíji — Miloval jsem ji až tehdy tak osudově, když jsem věděl, že ji ztratím. Ale neztratíme jednou každou lásku? Byl jsem v tu chvíli nadnesený a plný nesmírné bolesti a nakonec jsem se v tom okrovém svítání na cizí hvězdě rozplakal —

Stál jsem na terase, díval se do měkkého slunce — a plakal —

„Co je ti?“ ozvalo se za mnou.

Eia stála ve dveřích v azurové noční košili a zívala. „Myslel jsem na to, že se rozejdeme —“

Díval jsem se dál do slunce, aby si Eia nevšimla, že mám v očích slzy.

Slzami ženy vítězí, ale muži prohrávají.

„Blázínku,“ řekla Eia a položila mi ruku na rameno. „Blázínku.“

Konejšila mne, jako by konejšila dítě, které se nemůže smířit s tím, že jednou bude dospělé, a teskní, že nezůstane věčně dítětem —

Rozvod je pokračováním lásky, napadla mne zase ta věta, ta známá věta — a já se díval do slunce, které stoupalo výš a výš —

9.

Od té doby neminul den, abych Eiu nepřesvědčoval — Jednou jsme svobodní lidé, a tak se nemusíme nechat poutat konvencemi.

„Dělá to každý,“ namítala a já jí říkal, že to pro mne není argument, já to dělat nemusím — a nemusím právě proto, že to dělá každý.

„Chceš být originální za každou cenu?“ divila se.

Copak jsme už tak daleko, že ten, kdo miluje, je originální?

Vypůjčil jsem si v knihovně svazek o dějinách manželství a četl jsem o dobách, kdy rozvod byl něco společensky neodpustitelného, četl jsem o dobách, kdy se žena rozvodem znemožnila —

Rodiče zapřísahali své děti, aby od rozvodu upustily — a kolik tragédií vznikalo z toho, že spolu žili lidé, žili po desetiletí a nenáviděli se — —

Nerozváděli se — — nerozváděli se kvůli společenským důvodům —

Ted’ to bylo —

Teď to bylo naopak.

A byly chvíle, kdy jsem váhal, co je přirozené, není-li má optika nějak zvrácená, jestli já nejsem zpátečník —

Pokrok je věc názoru. Tak to tvrdil autor Dějin manželství.

Jaký jsem měl proti svému rozvodu argument?

Měl jsem Eiu rád.

A ona mne.

Ale to byl z jejího hlediska argument zanedbatelný —

„Kdekdo se má rád,“ říkala, „a přece se rozvedou.“

Objal jsem ji, když mi tuhle větu řekla, stáli jsme opět na terase, celou noc jsem se Eiu pokoušel přesvědčit —

A tohle byl vrchol — chápal jsem, že jsem ji nepřesvědčil, vůbec —

Objal jsem ji a dlouze políbil.

Odtrhla se od mých úst a celá zadýchaná řekla: „Kdybychom se nerozvedli, jak bychom tady mohli žít dál? Vydržet?“

10.

V Dějinách manželství jsem se dočítal o rozvedených ženách, které se po rozvodu musely vystěhovat ze svého města — pod tlakem společnosti, která je odsuzovala a vyobcovala —

Četl jsem otřesné stránky o svobodných matkách a hořkých osudech jejich dětí — —

A nevěděl jsem, jak na Eiu zapůsobit.

„Zvykneš si,“ říkala mi, když jsem se strachem pozoroval kalendář a díval se, jak dny našeho manželství ubývají —

„Tolik hezkejch holek,“ říkala Eia a hladila mne po rozpáleném čele, „přece nechceš dělat, že mne máš tak rád.“

Ale pozoroval jsem na ní, že si svými slovy není jistá — — jak čas postupuje a den našeho rozchodu se blíží, stupňuje se i její neklid. Nakonec jsem si byl jistý, že hovoří, jak hovoří, jen ze strachu před konvencemi, jen proto, že je ochromena předsudky své hvězdy —

„Eio,“ vzdychl jsem jednou, když jsme seděli na terase a pili kávu, „já nemůžu dál.“ A vzal jsem hrneček a mrštil jím o zeď —

Podívala se na mne okouzleně.

„Já nevím, jak bych to bez tebe vydržela,“ řekla a rozplakala se — v tu chvíli roztála, změkla, zvláčněla —

Takhle asi vypadaly ženy před staletími, když se rozhodly vyhovět svému svůdci a opustit manžela — zjihlé, sladké, bezbranné —

A odhodlané.

Jenže já jsem nutil ženu k něčemu opačnému.

Nebo přesto v jádře shodnému?

Aby poslouchala srdce a neposlouchala hlas lidí kolem —

Schoulila se vedle mne, tiskla se ke mně. A tak jsme tam seděli v tom svítání, svítání v Modré galaxii —

„Lidi nás uštvou,“ zašeptala po chvíli Eia.

Dívala se smutně k obzoru —

„Ty neznáš lidi u nás —“

Je na světě nějaké větší hrdinství než být věrný?

Dívali jsme se do oblohy, kterou prodechovaly proudy paprsků, a oba cítili úzkost — —

A mně se v tu chvíli vybavil lítostivý pohled starého vodníka.

Soucit byl v tom pohledu —

Soucit s lidmi.

11.

Do našeho rozvodu zbýval jen týden.

„Odjedeme,“ rozhodla Eia.

Ale já odmítl —

Jak je to snadné, utéct. Jenže já chtěl zůstat zde, protože tady jsem mohl dokázat, že jsou jiné možnosti než útěk.

„Měl by ses někde schovat, rozvedeme se a ty tu budeš žít, tajně.“ Eia ztrácela odvahu, která ji tehdy za svítání navštívila, vzdychala a stále se snažila najít nějaké řešení, jak konvence odmítnout a dodržet zároveň —

„Nechápeš,“ šeptala vyděšeně, „jak nás odsoudí — žít s jedním manželem déle než rok, to je u nás nestydatost —“ Neodporoval jsem jí. Věděl jsem, že jsou takové ženy, kterým je lepší neodporovat, pokud jim neodporujete, začnou si odporovat samy.

„Ale co,“ říkala na konec svých bázní Eia. „Mám tě ráda.“

Jako by to byl rozhodující argument na všecko —

„Máma mi strašně vynadá,“ vzpomněla si Eia na matku, „už ode mne zažila ledacos, ale tohle —“

Ten týden, kdy jsme se měli rozvést, měla Eina matka další svatbu, vdala se za hubeného blondýna, já i Eia jsme jí byli na svatbě.

Eina matka byla krásná žena, ale velmi prudérní —

Chápal jsem, že skandál, do jakého se její dcera se mnou hodlá pustit, ji pěkně rozruší —

„Musíš mámu chápat,“ říkala Eia, „ona je ze staré školy —“

Její manžel, hubený blond manžel, byl dokonce profesorem sexuologie a morálky — jak zněl plný titul — na blízkém gymnáziu —

Uměl jsem si představit —

Uměl jsem si představit živě, jaký šok pro něj bude znamenat zpráva o tom, že se jeho nevlastní dcera rok po svatbě nerozvedla.

„Eio, máš mě ráda a na nic jiného nemysli.“

Den před rozvodem jsme se s Eiou procházeli po ulicích, Eia chtěla naposledy, jak říkala, vychutnat to, jít po ulici a vědět, že není nápadná, že se za ní všichni neotáčejí, že si na ni neukazují —

„Bude to pro naše město šok,“ zašeptala mi na procházce.

„Pro celou hvězdu.“

A já jí pevně stiskl ruku — —

12.

Den, kdy jsme se měli rozvést, jsme strávili s Eiou na plovárně za městem, kde nás nikdo neznal.

Byla neděle, obloha průzračná a vysoká, takové bývaly oblohy na hvězdě praotců. Vzal jsem na plovárnu láhev starého vína, při vykopávkách jsme objevili výborně uchovaný sklep se starověkým vínem, vedoucí vykopávek každého ze studentů obdaroval několika lahvemi, když jsme mu slíbili, že o nálezu budeme mlčet, a sám si odvezl zbytek sklepa. Všechny láhve jsme už s Eiou vypili, jen jednu jsme si nechávali — nechávali až —

Až bude zvlášť slavnostní chvíle.

Usoudil jsem, že slavnostní chvíle nastala —

Ten den na plovárně byl nejhezčí den našeho manželství. Eia říkala, že se do mne podruhé zamilovala —

Seděli jsme na plovárně až do šera a dívali se na hvězdy, které se zrcadlily na modrotemné hladině —

„Na co myslíš?“

„Na ty,“ řekla Eia, „na ty, co jsme je v létě vykopávali, na ty starý lidi.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Půjčovna manželek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.