Magická zvířata – Myšákova kuráž

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Holly Webbová

Magická zvířata – Myšákova kuráž – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Jonovi, Tomovi, Robinovi a Williamovi

1.

Lotka s Ruby pospíchaly skrz Netherbridge. Sofinka, Lotčina jezevčice, jim tancovala mezi nohama a dlouhé uši jí vlály ve studeném listopadovém větru. Obě kamarádky si společně vyrazily na Netherbridgeský vrch a se zpožděním se vracely domů. Maminka připravovala speciální narozeninovou večeři, ale Lotka si byla jistá, že ji pochopí. Přála si, aby maminka byla na kopci s nimi a také viděla běžící stádo jednorožců.

„Fuj, to je ale tma!“ stěžovala si Ruby cestou k obchodu. „Nemám ráda zimu.“

Lotka se zachvěla. „Kdyby takhle mrzlo před týdnem, nemusely jsme na moji oslavu na bruslích jezdit do Linfordu. Klidně bychom mohly jít bruslit na řeku.“

Jen kousek od obchodu Ruby zatahala Lotku za rukáv. „Poslyš, jenom jsem ti chtěla poděkovat, Lotko. Žes mě vzala podívat se na ty jednorožce. Byli tak nádherní.“

Lotka se usmála a rychle Ruby objala. „Jsou skvělí, viď? Možná to byl ten nejlepší narozeninový dárek ze všech.“

Když se Lotka ráno vzbudila, slyšela v uších snový hlas černého jednorožce Půlnoce, který jí se smíchem přál všechno nejlepší k narozeninám. Věděla, že musí vyrazit na Netherbridgeský vrch, a celý den ve škole doslova přetrpěla, jak se těšila.

Teď vešla do obchodu a s potěšením nasála teplý, trochu stojatý vzduch mírně vonící po myškách. Opřela se o skleněné dveře a usmála se.

Často ji při vstupu do obchodu zaplavilo nadšení, že tady může žít. Že je konečně šťastná.

A žádný div. Grassovy chovatelské potřeby zbožňovala už v době, kdy tu pobývala jen se strejdou Josefem a bratrancem Danem. Vždycky milovala zvířata a bydlení v obchodě se zvířaty pro ni bylo jako splněný sen, ačkoli strejda s Danem byli zpočátku trochu zvláštní a tajnůstkářští.

Netrvalo dlouho, než zjistila proč. Tohle totiž nebyl obyčejný obchod. Všechna zvířátka dovedla mluvit, a některá dokonce mluvila téměř bez ustání. Strýček Josef měl totiž magické nadání, které je dědičné, takže se s ním narodila i Lotka.

Ovšem teď jí byl obchod ještě dražší. Jednak se konečně vrátil táta, opálenější verze strejdy Josefa. A především byla v kuchyni maminka a chystala Lotčin oblíbený čaj a masový koláč. Lotka si říkala, že pro většinu lidí by to nebylo nic zvláštního, jenže v případě Lotky si posledních několik let všichni mysleli, že její táta je mrtvý. A maminka ještě před pár týdny žila a pracovala v Paříži. Proto Lotku na začátku léta odložila u strýčka – nebo tak to tehdy Lotka aspoň vnímala. Teď byla přesvědčená, že se jí nic lepšího nemohlo stát.

Maminka mačkala brambory a broukala si, ale když Lotka s Ruby vešly do kuchyně, vzhlédla a z jejího výrazu měla Lotka chuť začít zpívat nahlas. Maminka měla na tváři kousek bramborové kaše, vlasy jí padaly z ohonu a celá jen zářila. Lotce ještě nikdy nepřišla tak krásná. Táta seděl u stolu a předstíral, že hledá v katalogu nějakého výrobce krmiv pro zvířata, ale ve skutečnosti pozoroval mámu. Zatím se ještě nedali znovu dohromady – neviděli se celých osm let, takže se teprve znovu poznávali – ale Lotka neztrácela naději.

„Viděly jste je?“ zeptala se maminka, setřela si kaši z tváře a zvědavě se podívala na Lotku.

Lotka pomalu přikývla. Měla pocit, že snad sní. Její vlastní matka, člověk, který nenávidí zvířata a vysměje se všemu jen trochu záhadnému, natož magickému, se ptá, jestli viděla stádo jednorožců.

Jednorožci pocházeli z lesa hluboko v divočině na úpatí Himalájí. Celou dobu, co byl táta pryč, žil tam uvězněný s nimi, protože ztratil paměť. Skoro už se proměnil v dalšího jednorožce a jen Lotčina rostoucí magická síla ho dokázala přivést zpátky domů. Původně si Lotka myslela, že ta zvláštní setkání se stříbrným jednorožcem jsou jen sny. Netušila, že tím postupně oslabuje kletbu, která tátu uvěznila.

Její prakticky založená maminka by takovému vyprávění nikdy neuvěřila. Jenže Lotka netušila, že maminčin nevěřícný přístup k magii částečně způsobila tátova bývalá přítelkyně. Pandora se z rozchodu s ním nikdy nevzpamatovala. Bláznivě a zuřivě žárlila a nakonec to byla právě ona, kdo Lotčina tátu poslal do lesa k jednorožcům. A také mamince vnukla nepřátelství k magii. Ale teď už byla Pandora naštěstí pryč, sama uvězněná v lese.

Nad okrajem desky stolu vykoukla dvě šedá ouška a pak se pomalu objevil šedorůžový čumáček a dvojice tmavých očí. Králík Barney se přišel podívat, co dělá jeho oblíbený člověk.

„Barney, drahoušku,“ maminka ho hřbetem ruky pohladila po uších. Barney ji pomohl proměnit v milovnici zvířat a ona ho sice zbožňovala, ovšem stejně by nikdy nepohladila zvíře dlaní, když zrovna vaří. Lotka chápala, proč to dělá, ale stejně na sebe se strejdou spiklenecky mrkli. Strejda obvykle vařil s výrem na rameni a občas i s jednou nebo dvěma myškami ve vlasech. Výr Horác byl ve skutečnosti fénix v přestrojení, ale Lotka si byla jistá, že fénixové si s hygienou taky zrovna moc nerozumí.

„Víc másla bych prosila.“ Sofinka vyskočila na druhý konec stolu a kriticky pohlédla do hrnce s kaší. „Zdá se mi dost suchá.“

Maminka zvedla obočí, ale pak pokrčila rameny a zamyšleně kaši zamíchala. „Možná trochu suchá je,“ uznala.

Sofinka s pokyvováním hlavy sledovala, jak maminka přidává máslo, a pak se zavřenýma očima nasála vůni. „Magnifique.“ Jakmile oči opět otevřela, zamračila se na maminku. „Ale francouzská kuchyně to samozřejmě není,“ podotkla přísně.

„Samozřejmě že ne.“ Maminka přiložila vařečku plnou kaše těsně k Sofinčinu čumáčku. „Znamená to, že si nedáš ani trošku?“

„Kdo chce s vlky žíti…“ protáhla Sofinka útrpně. „Já si nikdy nestěžuju. Nikdy.“

„Voní to skvěle,“ prohlásila Lotka a rychle maminku objala jednou rukou, aby se jí nepletla do vaření. „Už to bude? Venku byla hrozná zima, takže mám hlad.“

„Já taky,“ přidala se Ruby. „Vypadá to báječně.“

„Vypadali jednorožci spokojeně?“ zeptal se táta trochu tesklivě. „Bylo to celé stádo?“

„Myslím, že ano.“ Lotka přivřela oči, vybavila si pohled na vznešená zvířata a zkusila počítat. „Určitě nejmíň padesát. Běželi tryskem po hřebeni. Bylo to úžasné. Ruby si z toho málem sedla na zadek.“

„Nikdy jsem nic podobného neviděla.“ Ruby se s úsměvem posadila ke stolu a podepřela si bradu dlaněmi.

„Tak, a je to.“ Maminka pokryla celý koláč bramborovou kaší a vložila pekáček do trouby. „Za chviličku to bude na stole.“

„Kde je Dan?“ zajímala se Lotka. „Je nahoře?“

Strejda přikývl. „U sebe v pokoji.“

„Nechcete se vy dvě před touhle výjimečnou večeří převléknout?“ zeptala se maminka až příliš vesele. Lotka pochopila, o co jde. Strejda vypadal utrápeně. Dan zřejmě opět něco provedl. Nejspíš byl zase hubatý na Lotčinu maminku – poslední dobou k tomu docházelo často.

Od té doby, co se Lotčini rodiče vrátili do obchodu, Dan byl velmi náladový. Lotku to mrzelo. Danova maminka zemřela před několika lety, což je oba spojovalo – měli jen jednoho rodiče. Ale Lotka najednou získala skvělou úplnou rodinu a Dan jí strašlivě záviděl.

Ruby si s sebou přinesla něco na převlečení, a tak zamířily nahoru. Sofinka vyběhla po schodech jako první. Měla několik třpytivých obojků a očividně se chtěla také vystrojit.

„Je to skvělé, mít takovou rodinnou oslavu,“ ozvala se Ruby.

Lotka se zazubila. „Já vím. Vždycky jsme s mámou mívaly na moje narozeniny něco dobrého k večeři, ale seděly jsme u ní jen my dvě. Letos je to úplně jiné. A to už jsem měla jednu oslavu s tebou a lidmi ze školy před týdnem.“ Zamyšleně si pročesávala černé vlnité vlasy kartáčem. „Pěkně mě rozmazlujete.“

Sofinka se natlačila před Ruby k zrcadlu. „Hmm. Vidím to na fialová sklíčka. Loty, připni mi ho.“ Elegantně nastavila svůj dlouhý krk. „Merci, ma petite. Můžeme jít?“ Přejela pohledem Ruby i Lotku, trochu jako malý generál, a vyběhla jako první z pokoje.

Strejda Josef pod schody hovořil s Danem. „… Lotčiny narozeniny! Koukej se chovat slušně!“ Jakmile zaslechl na schodech cvakání Sofinčiných drápků, zmlkl a zahnal Dana do kuchyně.

„Takže pořád blbne?“ zašeptala Ruby. Obvykle s Danem vycházela dobře – než letos odešel na střední, znali se ze školy.

„Pořád,“ zamumlala Lotka. „Ale já ho chápu.“ Povzdechla si. Doufala, že si Dan brzy zvykne. Asi by neunesla, kdyby máma nebo táta museli zase odjet.

„Už jde, už jde!“ ozývaly se hlásky z klecí v obchodě. Do kuchyně se nahrnul zástup myšek a mohutný sbor zvolal: „Všechno nejlepší, Lotko!“

Myšky se rozestavily na všech policích, tancovaly a vzrušeně pískaly. Lotčin oblíbený růžový myšák Fred si vyrobil dlouhý a špičatý klobouček z růžového papíru, který se při každém jeho pohybu nebezpečně kymácel.

„Vypadá jako pako,“ zabručela Sofinka. Neměla Freda příliš v lásce, ale v žádném případě by nepřiznala, že z žárlivosti. Sama sice byla Lotčin magický partner, ale nikdy si nebyla dost jistá, že ji Lotka má ze všech nejradši.

Lotka s nadějí v oku pátrala pohledem kuchyní po dárcích. Souhlasila sice, že jí je všichni předají až večer, aby nemuseli před odchodem do školy moc pospíchat, ale teď už měla čekání dost.

Určitě jsou někde schované, stejně jako dort, napadlo ji. Nebo v to aspoň doufala. Třeba si všichni mysleli, že v jedenácti už je na pořádné dárky moc velká.

Ovšem stůl byl nádherně prostřený a vyzdobený svíčkami a okolo něj se tlačila celá její rodina. Nebylo snadné všechny usadit. Vedle strejdy Josefa seděla i Ariadna – jeho přítelkyně, která Lotku učila kouzlit. Na rameni jí balancovala Tabitha, její magická partnerka, a pomrkávala po myškách, které ji nedokázaly jen tak přehlížet. Věděly sice, že by je Tabitha nikdy nehonila, ale jejich instinkty jim napovídaly, že by si k večeři místo na masovém koláči raději pochutnala právě na nich.

„Už je čas na dárky?“ zeptal se Fred, jakmile si Lotka vložila do úst první sousto. „Říkali jste, že po jídle,“ prskal, když strejda Josef zavrtěl hlavou. „Vážně byste si mohli trochu pospíšit.“

Lotka se v duchu zatetelila. Takže dárky budou. Vlastně si tím byla celou dobu jistá, ale v jednu chvíli… byla jednoduše stejně netrpělivá jako Fred.

„Tak už?“ vypískl znovu Fred. Jakmile maminka začala sklízet nádobí, přeběhl přes ubrus, usadil se u jedné z čajových svíček blízko Lotky, nahříval si tlapky a šklebil se na Sofinku.

„Nejdřív dort.“ Strejda vstal a zhasl lampu, aby místnost osvětlovaly jen svíčky. V jejich mihotavé záři se třpytily desítky dychtivých očiček.

„Júúú…“ vydechla Lotka, když se maminka vrátila z obchodu do kuchyně. Kde pro všechno na světě ten dort schovali, aby z něj nikdo neuždiboval? Pousmála se. Třeba k němu jako stráž postavili Horáce. Ve své současné podobě byl pro myšky tou největší hrozbou.

Dort byl ohromný. Zdobila ho růžová a bílá poleva a jedenáct vysokých růžových svíček. Maminka vždycky dělala nádherné dorty, ale tenhle byl tak dospělácký.

„Hodně štěstí, milá Lotko, hodně štěstí zdraví…“ Osazenstvo obchodu pištělo jeden přes druhého a každý skončil jindy, ale Lotce to nevadilo. Vzduch se chvěl radostí. Hlavně z myšek vyzařovalo takové napětí, že se z něj Lotce rozbušilo srdce. Pochopila, že ji čeká vzrušující překvapení.

Zatímco maminka krájela dort, táta před Lotku položil náruč balíčků a zazubil se na ni. „Radši bych si pospíšil, než Fred dostane infarkt.“

„Jsem naprosto v pořádku, děkuji!“ prohlásil Fred, vstal a vypnul hruď. Pak ale mrskl ocáskem a dodal: „Ale pospěš si, Lotko! Chceme ti dát náš vlastní dárek!“ Pak se s nervózním hihňáním rychle posadil.

Lotka si prohlížela dárky a přemýšlela, který otevřít jako první. Nakonec zavřela oči a vybrala jeden poslepu. Malá krabička ve stříbrném papíře. Bez stužky. Od táty. Usmála se na něj a roztrhla lepicí pásku. Uvnitř našla sametový pytlíček a zvědavě jej otevřela. Do dlaně jí vklouzl stříbrný řetízek s přívěskem ve tvaru jednorožce. Byl maličký, ale Lotka rozeznala každou žíni. Cítila v prstech tlukot jeho srdce, a když zavřela oči, dokonce rozeznala vlhkou vůni deštného pralesa.

„Je v něm chlup z Půlnocovy srsti,“ vysvětlil táta. „Ten, který nám pomohl vrátit se do pralesa. Říkal jsem si, že ti udělá radost – nevím, jestli se tam ještě někdy vrátíme…“

„Je nádherný. Děkuju…“ Objala ho a on jí řetízek opatrně nasadil a zapnul.

„Další! Další!“ Fred už zase tancoval.

Od maminky dostala náramek do sady k přívěsku (což je dobře, uvědomila si, protože to znamenalo, že rodiče dárky vybírali spolu). Ruby jí věnovala pěknou sametovou šálu, fialovou se stříbrnými proužky. Strejda vybral knížku o škorpionech (u níž měla podezření, že ji chtěl ve skutečnosti pro sebe) a v balíčku od Ariadny čekala velká fialová kniha s vyraženým názvem KOUZLA. Ale uvnitř byla prázdná.

„Kouzla si tam musíš zapisovat sama, Lotko,“ zasmála se Ariadna, když viděla její nechápavý pohled. „To bude další fáze tvého učení: vylepšování a zdokonalování tvých vlastních kouzel, která si nakonec zapíšeš.“

Sofinka k ní přistrčila malý dáreček. Předstírala, že neřeší, co si Lotka myslí, a cpala se svým kouskem dortu, ale přitom po ní neustále pokukovala. Papír nebyl připevněný páskou ani stužkou, což Lotku přivedlo na myšlenku, že Sofinka dárek balila sama. „Teda Sofi,“ vydechla. Byl to maličký obrázek jezevčíka ve zlatém rámečku. Pes na portrétu nebyla Sofinka – měl delší čumák – ale byl jí hodně podobný.

„Moje babička,“ prohlásila Sofinka pyšně, když ji Lotka políbila na hlavičku. „Je hodně starý. Dávej na něj pozor, ano?“

„To víš, že budu.“

Dan si pohrdlivě odfrkl a Lotka překvapeně zvedla hlavu. Sofinka se k němu přes stůl natáhla a zasyčela. „Chceš nám něco říct, Danieli?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Magická zvířata - Myšákova kuráž.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.