Vítejte v mé knížce!

Vratislav Mlčoch

PANÁČEK

aneb

Pravdivé svědectví z dámských kalhotek

4. vydání

Vznik této knihy si vyžádal hodně práce a času nejen při jejím napsání a ilustrování, ale také při editování, lámání a korekturách. Pokud se Vám kniha líbí, prosíme Vás proto, abyste se o ní před svými přáteli a známými pochvalně zmínili nebo jim ji doporučili. Pokud se Vám však nelíbí, prosíme Vás, abyste o ní nehovořili hanlivě, neboť někomu jinému se líbit může.

Zároveň Vás prosíme o respektování autorských a vlastnických práv, tedy abyste ji zejména dále sami nešířili.

Nakonec Vám děkujeme za Váš zájem o naši knížku a za eventuální příspěvek na naši vydavatelskou činnost.

Autor a spolupracovníci

© Vratislav Mlčoch 2009, 2014, 2016, 2021

© Ilustrace Vratislav Mlčoch 2014

© Vydavatelství VRAM 2009, 2014, 2016, 2021

ISBN 978-80-908170-0-5

VÁŽNĚ MÍNĚNÉ VAROVÁNÍ

V této knížce se nepřetržitě sexuje na tolik různých a roztodivných způsobů, že by ji snad raději nikdo neměl číst, tedy žádný, kdo chce být považován za mravopočestného či mravokárce. Nebo právě naopak - nejsem si jist. Na druhou stranu, použitý jazyk a styl vyprávění jsou takové, že knihu může číst i opravdová dáma bez pohoršení. Však také pro opravdovou dámu byla napsána.

Dále musím zdůraznit, že tato knížka je veskrze pravdivá a faktografická. Protože však pojednává o intimních věcech, jaké se nikomu nesvěřují, je její shoda s jakoukoliv osobou, o které jste slyšeli nebo kterou znáte, zhola nepravděpodobná a jakákoliv podobnost s jejími osudy čistě náhodná a neúmyslná. Rovněž tak ilustrace přesnou podobu osob záměrně potlačují. Fotografie jim však byly předlohou, takže ilustrace lze do jisté míry považovat za autentické.

Motto

Jsem v jednotě se Životem a On mě celý miluje a podporuje. A proto pro sebe žádám naprosté uznání mé sexuality a jejího vyjádření. Miluji své tělo a jeho sexualitu. Všechno je s mou sexualitou dobré.

Nejsem jako moji rodiče a nejednám podle jejich sexuálního modelu. Jsem svým vlastním jedinečným já a chci milovat každou část svého těla a všechny jeho funkce.

Má játra, můj nos, mé prsty u nohou a mé pohlavní orgány jsou nádherně vytvořeny a hodné lásky. Své tělo dávám jen tomu, kdo mě hluboce miluje a uznává. Mám radost ze své sexuality.

Toto je pravda o mém bytí a já ji jako takovou přijímám.

Louise L. Hay – Miluj svůj život

Poděkování

Děkuji všem ženám mého života, mou matkou a babičkou v době mého dětství počínaje, přes mé partnerky v době mé dospělosti a mou dcerou s mými vnučkami v čase mého stáří konče, za to, že mne naučily chápat některá tajemství jejich nelehkého, ale krásného života, ale zejména mé pozdní, nejkrásnější a největší lásce za její inspiraci, pomoc a podporu, bez které by tato knížka nikdy nevznikla.

Brno, duben 2009 a prosinec 2014

Obsah

Titulní stránka

Nelekej se, lásko moje,

1. O šatech bez kalhotek

Před chvílí

2. O nás dvou

Lásko moje veliká, jediná, má krásná Paní!

3. O svatbě

4. O zlodějce

5. O manželství

Lásko moje jediná

6. O závratné kariéře

7. O dobrých přítelkyních

Miláčku můj

8. O nahotě

Lásko moje

9. O výchově k soběstačnosti

10. O škole lásky

11. O vysoce postavených dámách

12. Na návštěvách

13. O sladkých odměnách

14. O velké proměně

15. O hlavounech

16. O mužích

17. O ženách

Lásko moje jediná

18. O semetrikách

19. O lásce, partnerství a velkém milování

Miláčku můj nejdražší

20. O panáčcích

21. O budoucnosti

Moje milovaná

Pár slůvek na začátek

K těm dvěma jsem se dostal úplnou náhodou. „Někoho pro tebe mám,“ řekla mi tajuplně jedna má dlouholetá intimní přítelkyně. „Někoho úplně extrovního, jakého jsi jakživ nepotkal. A ji také. Mohl bys mít senzační reportáž do novin. Ale musíš mi slíbit, že jakživ neprozradíš jejich identitu ani jak ses k nim dostal,“ zvedla prst a já pln napjatého očekávání jsem to odpřisáhl na to nejcennější co mám, na žalud mého penisu. „Ti dva jsou naprostí exoti, sexuální posedlíci, kteří kromě své identity nic jiného neskrývají,“ dodala ta má a rozesmála se. A tím mě dostala.

První schůzka se kvůli utajení odehrávala u ní v bytě a skutečně byla naprosto výjimečná. Už dosti letitá paní s hůlkou, ale blýskavýma očima, a malinký človíček s enormním penisem, velký tak akorát do jejích kalhotek. Však také v nich strávil skoro celý svůj život. Myslel jsem si, že to budou dva primitivové neznající nic jiného kromě sexu, ale byl jsem mile překvapen, jak inteligentní a světaznalí lidé proti mně sedí. Ta hodinka vymezeného času uběhla jako nic a tak jsme si dohodli další schůzku. Na tu jsem si vzal své novinářské nádobíčko a oni notebook, na kterém on zobal své a její paměti.

Dohoda byla rychlá a snadná. Pomohu jim s jejich pamětmi a vydám je kvůli utajení pod svým jménem. Přes lákavost tématu jsem ale váhal. Bude toto téma atraktivní pro někoho jiného než pro sexuálního posedlíka mého formátu? Ale nejprve má zbrusu nová přítelkyně a po ní i další ženy mne vyvedly z omylu. Reagovaly vesele, zvědavě, vstřícně a já se nakonec doopravdy dal do práce ne na reportáži, ale rovnou na knížce pamětí. Měl jsem usnadněnou práci díky poznámkám a příběhům, které ten malinký človíček předtím sepsal sedě na obrácené sklenici za pomoci dvou paliček, původně určených pro hru na dětský xylofon.

Výsledky práce jsem si průběžně ověřoval na několika ženách a překvapeně jsem zjišťoval, že je místo bojovných ochránců nebo udřených živitelů mnohem více zajímají empatičtí pečovatelé jistého druhu. Ale když jsem uvážil novou roli emancipovaných žen v moderní společnosti, tak překvapivé zjištění to zas nebylo a já se podle toho zařídil.

Práce trvala delší dobu a její výsledek máte před sebou. Spřátelili jsme se nakonec natolik, že jsem chodíval k nim domů vyzbrojen lahvinkami bílého a nikdo z nás nehleděl na hodiny. Nakonec jsem jim oběma byl na pohřbu, neboť řízením osudu či něčeho jiného skonali oba současně. Ale přesto dál držím odpřísáhlou přísnou mlčenlivost a ani v mé pozůstalosti nikdo nic bližšího nenajde. Na to jsem si dal veliký pozor. Nepoznáte je ani podle ilustrací, které jsou všemožné, jen ne věrné.

Ten příběh je ale natolik neuvěřitelný, že jsem ho ponechal zabalený do mé autentické milostné korespondence, dokumentující jeho vznik i průvodní konspirativní atmosféru. Takže věřte nebo nevěřte, ale především se pobavte. Jak říká má přítelkyně, tato knížka se nejlépe čte s jednou rukou pod peřinou. A protože v ní není ani jedno sprosté slovo, mohou ji číst dokonce i novicky nad 15 let.

Vratislav Mlčoch

(psáno pro 4. vydání)

Nelekej se, lásko moje,

má nejdražší a jediná, já Tě chci pobavit a rozesmát, v žádném případě nebudu vulgární ani obscénní, to nemám ve zvyku nikdy. Tak si prosím udělej pohodlí, uveleb se a zbav se všech černých myšlenek a pocitů, pokud nějaké máš.

Když jsem byl na výstavě 100 000 let sexu, tak tam byl ve vitríně takový malý panáček, tak akorát do dlaně, s velikánským penisem, který byl trochu větší než panáček sám. Panáček se potutelně usmíval (asi věděl své) a já jsem si představil, že bych to byl já, byl bych živý a žil bych ve Tvých kalhotkách.

Lásko, opravdu to nebude vulgární ani obscénní, já se teď vesele a potutelně usmívám, doufám, že Ty také a že Tě ta představa začíná bavit.

Takže bych žil ve Tvých kalhotkách. Nebyl bych moc inteligentní, povídat by se mnou nebylo o čem, protože co bych věděl o světě venku, zato bych dokonale znal Tvá nejtajnější přání a poznal bych, kdy mám být něžný a kdy zase divoký, jak mám co dělat, aby to bylo správně, kdy mám hrozně řádit a kdy být v klidu, protože zrovna řídíš nebo máš důležitou schůzku. Samozřejmě bych tam nemohl být pořád, protože například ve fitku bych vyloženě překážel, to bych asi „uklízel“ ve Tvé kabelce, ale to by nikdy netrvalo moc dlouho, Ty bys otevřela kabelku a řekla „Na místo,“ a já bych pospíchal, protože by se mi stýskalo.

Lásko, už se usmíváš? Doufám že ano, že Tě ta představa začíná bavit tak jako mne.

Při této velikosti bych měl hlavu právě naproti druhému důležitému místečku a tak bych mohl dělat obě věci naráz, čehož bych samozřejmě využíval. A tak by se občas stalo, že například při nudném divadelním představení nebo při zbytečné poradě bys najednou lehounce vykřikla, lidi by se otáčeli a dělali „Pssst!“ Ty by ses lekla a stiskla mne tak, že by mne to zabolelo, a zase já bych slabě vykřikl. Lidi by se znovu otáčeli a kroutili hlavami, my bychom se potom doma smáli, Tobě by blýskaly oči, ale naoko bys mne hubovala „To nesmíš tak moc,“ ale pak bys mne políbila a já bych byl šťastný.

Je to pěkná představa, má milovaná? Já lituji, že takový nemohu být aspoň chvíli čas od času, řekl bych, že bych si to užíval. Že bychom si to oba užívali. A teď si představ, lásko moje, že bychom se takto potkali jako mladí a prožili spolu celý život. Myslím, že by to byl krásný život jak pro Tebe, tak pro mne.

Ale hlavně, lásko moje, chci abys věděla, že Tě miluji naprosto bez výhrad a bez žárlivosti nebo majetnických pudů, že chci, abys byla se mnou šťastná a spokojená a že jsem připraven Ti to i splnit, pokud to budeš chtít a kdykoliv to budeš chtít. Byl bych šťastný, kdybych se s Tebou mohl mazlit až bys slabě nebo hlasitě vykřikla, pak by nám oběma svítily oči, smáli bychom se, Ty bys mne naoko hubovala „To nesmíš tak moc,“ ale pak bys mne políbila a přitiskla se ke mně. A já bych byl v sedmém nebi, protože jsem Ti mohl udělat radost a protože bychom byli spojeni jako nikdy jindy.

Lásko moje, ma bella Donna, nezlobíš se? Představovala sis to a pobavilo Tě to? Jestli ano, pak jsem šťasten a v duchu Tě objímám, tisknu si Tě k sobě a líbám na tváře, čelo, ústa a všude, všude, všude. Kdybych byl ten malý panáček, zabalil bych se teď hned do balíku a nechal poslat k Tobě domů expres rekomando. Ale protože nejsem, tak jsem začal pracovat na textech, které se mi shodou okolností dostaly do rukou. Jsou to vzpomínky právě takového panáčka na to, jak žil se svou paní a co všechno se jim přihodilo.

Zatím jsou to jen útržky, protože on to psal hodně neuspořádaně, dá to ještě hodně práce, ale časem, dá-li Bůh, z toho bude knížka plná lásky, lásky v nejrůznějších podobách, pestré a mnohotvárné, jak jen láska dokáže být. A abych Tě navnadil, posílám Ti jednu z prvních kapitol na ukázku. Ale nedávej ji nikomu jinému číst, není ještě úplně hotová a já to vlastně ani nesmím dělat. Zatím je jen a jen pro Tebe a pro mne.

Lásko má nejdražší, co Ti mám přát? Snad sladké sny a dlouhou noc. Líbám Tě ještě jednou a nezlob se na mne, myslím to všechno opravdu v dobrém a chci Tě především poveselit, protože dny a týdny beze mne musí být pro Tebe moc a moc dlouhé.

Tvůj a jen Tvůj miláček

Když se ti dva poprvé setkali, jemu bylo šedesát a jí o patnáct méně. Stalo se to na sportovně – společenské akci, která trvala celý den a byla zakončena rautem. Spatřili se hned ráno a okamžitě mezi nimi přeskočila jiskra. Během dne měli krátkou příležitost si spolu popovídat. Rozhovor dopadl nad očekávání dobře, protože oba navzájem zjistili, že ten druhý není žádný blbeček. On si ji na závěr rozhovoru chtěl vyfotografovat jako jednu z významných účastnic akce a ona ochotně svolila. Tvářila se však dosti upjatě, tak on si před ní klekl a s očima u foťáku povídá: „Představte si, prosím, že před vámi neklečí postarší muž, ale mladý a krásný princ s bílým mercedesem a místo foťáku drží velikou kytici růží!“ a ona na něj udělala takové oči, že on byl od toho okamžiku úplně ztracený.

Večer na rautu potom seděli u jednoho stolu a dál si spolu povídali. Přestože ani na okamžik nebyli o samotě, ale pořád obklopeni společnými známými, vnímali především jeden druhého. Na závěr si potom vyměnili emailové adresy a každý zvlášť odjel domů. Dělilo je na 200 kilometrů, jedna státní hranice a ještě spousta dalších překážek. Ale ta zažehnutá jiskra jim oběma nedala spát a tak mezi nimi záhy začaly proudit emaily, jejichž obsah se stával čím dál víc vroucnější a zamilovanější. Ale dlouho zůstávalo jen u emailů, protože ty překážky dělaly svoje. Až on sebral všechnu svoji odvahu a přesto, že ji dosud ani nevzal za ruku a už vůbec neudělal cokoliv intimnějšího, napsal tento email a poslal zmíněnou kapitolu. Pak několik dnů trnul u svého počítače, jestli to nepřehnal a jestli mu ona vůbec ještě odpoví.

1. O šatech bez kalhotek

Má paní, když jsem jí tuto kapitolu začal číst, se zlobila a říkala svou vznešenou řečí, že nepostupuji chronologicky, tedy po mém po pořádku. Že bych měl psát o svém dětství a mládí, o tom, jak jsem se k ní dostal, a teprve potom o našich zážitcích. Ale já vím, jak netrpěliví dovedou lidé být (a moje paní bývala někdy také netrpělivá a často na mne pospíchala) a tak si říkám, že bude lépe, když vám rovnou vysvětlím, jak krásná, vášnivá a náruživá má paní bývala, a k tomu ostatnímu se vrátím později.

Tehdy jsem u své paní ještě dlouho nebyl, vlastně jsem ji důkladně neznal a ani ona neznala mne, nevěděl jsem přesně, co si dovolit mohu a co je už příliš, učil jsem se ji znát. Ale už tehdy jsem jí byl uchvácen, vlastně ne, uchvátila mne hned, jak jsem ji spatřil, ale můj respekt a můj obdiv k ní nebyl ještě tak hluboký jak je dnes. Ještě musím předem podotknout, že se při vyprávění nebudu vytahovat. Kdysi dávno jsem to dělával, ale dnes, kdy píši tyto řádky, dnes si moc dobře uvědomuji, že vážně nemám chybu. Ale k příběhu.

Paní si ten den přinesla z města nádherné šaty, vlastně to byl jen tenký pruh textilu, který byl vynalézavě sešit tak, že její dokonalou postavu ukrýval, ale zároveň odhaloval. Sahal až na zem, ale neskrýval její dlouhé štíhlé nohy a dokonale utvářená stehna, skrýval, ale přitom vystavoval na odiv její oblé boky a hýždě a to tak odvážně, že paní si pod šaty vlastně nemohla vzít žádné prádlo, protože by bylo vidět. Její nádherně klenutá ňadra sice byla skryta, ale při pohybech paží a trupu šibalsky vykukovala, a každý mohl obdivovat její ploché břicho a štíhlý pas. Záda byla odhalena tak hluboko dolů, že byl vidět začátek žlábku mezi jejími hýžděmi a dva sladké dolíčky nad nimi.

Paní se v těch šatech kroutila před zrcadlem, různě se nakláněla a pohybovala aby věděla, co si dovolit může a co by už bylo nepřístojné, a já seděl na stolku a mohl na ní oči nechat. Ten pohled mne tak uchvátil, že jsem nevnímal, co dělám. V jeden moment se paní na mne zadívala, šibalsky se zasmála a optala se „To se ti tak líbím?“ A já jsem se zastyděl, až jsem byl celý červený, že se neovládám, a rychle jsem schoval ruce za záda. Abyste rozuměli, sebeovládání je mým nejhlavnějším přikázáním, bez něj bych své paní nemohl působit to správné potěšení. Ona je má paní a já jsem tu pro její potěšení, tak je to správné a tak to musí vždy a za všech okolností být.

Paní se smála mým rozpakům, byla šťastná díky svým krásným šatům a svému nádhernému tělu, vzala mne do ruky, prohlédla si mne a zaregistrovala, že jsem z ní celý pryč, ještě mnohem víc než obyčejně, potěšilo ji to a řekla „Pojď, půjdeš se mnou na večírek,“ a dala si mne na mé místo. „Nejsi žádné dřevo, takže si tě do lesa klidně můžu přinést!“ Já byl v sedmém nebi, protože jsem se bál, že odejde beze mne a já zůstanu celý večer bez ní, ale zároveň jsem se bál, že z ní vypadnu, protože neměla kalhotky. „Tak se drž,“ uličnicky se zasmála mým námitkám a vyrazila. Ale čeho jsem se měl držet, když se má paní dole holívala? Naštěstí díky mému velikému vzrušení jsem držel jaksi sám od sebe a má paní, která ke mně byla vždy ohleduplná, kráčela opatrně.

Ale už při nastupování do taxíku jsem taktak nevypadl a jen díky pohotové reakci mé paní, která si rukou jakoby narovnala šaty, ale přitom mne vrátila zpět, jsem neskončil na zemi. Paní se pořád smála, taxík se při jízdě pohupoval a já jsem se začal trochu pohybovat v jeho rytmu. Hned jsem zaregistroval, že se to mé paní líbí, a tak jsem se činil po celou dobu jízdy. I když jsem nedováděl, ale jen se jemně pohupoval, mou paní to vzrušilo natolik, že při vystupování si musela jakoby rovnat šaty hned několikrát a ve mně by se krve nedořezal. Při chůzi pak kladla nohy opatrně jednu před druhou, jak kráčívají manekýnky, ale pohupovala a kroutila boky a já se pohupoval a kroutil v protisměru. To byla krása! Slyšel jsem obdivné hlasy mužů a má paní je registrovala také, což ještě zvyšovalo její potěšení – a kroucení.

Paní se posadila ke stolku, seděla velmi způsobně a zpříma, protože se potřebovala zklidnit. Já se zklidnil také, aby se nezlobila, natolik jsem svou paní už znal. Hudba hrála a paní odmítla několik tanečníků, kteří pro ni přišli. Pak se ale zřejmě dostavil nějaký veliký krasavec, protože paní se zasmála a šla tančit, i když ještě nebyla úplně zklidněná. Na parketu musela být středem pozornosti, protože se kolem ní podle všeho utvořilo volné místo a paní se do rytmu rozvlnila, pažemi pohybovala nahoru a dolů, kroutila boky, ale nohy držela těsně u sebe. Bála se, abych nevypadl. Při takových pohybech boků prostě nedokáži zůstat v klidu, pohybuje to se mnou samovolně, a přiznám se, že jsem se pohybům nebránil, spíš naopak. Byl jsem svou paní stále unešen, cítil jsem její vzrušení a chvílemi jsem ztrácel povědomí, co si ještě dovolit mohu a co už ne, přestával jsem být opatrný.

A myslím, že má paní na tom byla podobně. Tanec ji vzrušoval, vzrušovala ji moje přítomnost a zřejmě i onen mladý muž, se kterým tančila. Začala dělat při tanci kroky a najednou ouha! Má paní musela jít do dřepu, aby mne neztratila. Její tanečník si to vyložil jinak, uchopil její hlavu a dělal s ní cosi, co mou paní ještě víc vzrušilo. Ale vymanila se, napřímila se a prkennou chůzí odkráčela na toaletu. Její vzrušení už bylo takové, že mi to klouzalo i po stehnech a byl div, že jsem zůstal na svém místě. Paní se zavřela v kabince a já dostal strach, že vyklouznu a skončím na dně mísy. Ale má paní si mne přidržela, sedla si a pobídla mne, abych se rozdováděl.

Ale i když jsme byli na takovém pro lásku málo příhodném místě, začal jsem se činit a paní mne jemně pobízela, protože tam nechtěla být dlouho. Jenže paní neměla kalhotky, její stehna mi klouzala jako všechno okolo a já se neměl o co vzepřít nohama a čeho chytit rukama, takže z pohybů by nic moc nebylo, kdyby si má paní nevěděla rady. Jednou rukou si mne při tom dál přidržovala, a jak byla vzrušená, druhou rukou si laskala odhalená ňadra. Mne to vzrušovalo ještě mnohem víc, zapomněl jsem na strach z vodní lázně na dně mísy a dal jsem do díla vše, co ve mně bylo. Netrvalo dlouho a má paní tlumeně vykřikla rozkoší a vzápětí se zklidnila.

Pak se upravila, opláchla a osušila sebe i mne a řekla „Takhle to nejde, kam s tebou?“ Jenže její kabelka, do které mne jinak dávávala, byla ten večer pro mne malá, tak mne uchvacovala její krása. Musel jsem tedy zpátky na své místo a řeknu vám, že nic mne tak nepotěšilo. A podle všeho to potěšilo i mou paní. Vrátila se na parket ke svému společníkovi a pokračovala v tanci. Jenže, ouha, po chvíli jsem zase nedržel, zase mi to začalo klouzat, i když jsem tentokrát už způsobně zůstal v klidu a skoro vůbec jsem se nehýbal.

„Pojedeme domů, to se nedá vydržet,“ rozhodla má paní a vyšla z podniku, aby zavolala taxi. Ale její tanečník se nehodlal jen tak vzdát a šel s ní, taxi zavolal sám a vnutil se do něj. A hned, jak se auto rozjelo, začal mou paní líbat a objímat a paní se jeho pozornostem nebránila, líbilo se jí to velice. Muž zacházel stále dál a dál a paní mu jeho mazlení a polibky vracela stejně odvážně a náruživě. Najednou se jeho ruce začaly dobývat tam, kde už bylo obsazeno. To už má paní byla velice vzrušená a nebylo to jen jeho zásluhou, jak si asi dovedete představit, já na tom měl také svůj nemalý podíl, protože v takové situaci prostě nedokáži zůstat v klidu, to by bylo proti mé vrozené galantnosti.

„Zastavte,“ vykřikla má paní, když si uvědomila prekérnost situace. Taxi s trhnutím zastavilo a paní začala křičet, aby mladík vystoupil. Ten se k tomu očividně neměl. „Co blbneš,“ namítal, „vždyť se nic neděje!“ „Já nejsem žádná coura, abys mne ojížděl v taxíku,“ rozčilovala se má paní, protože takto to pokračovat nemohlo. „Vystupte, mladý muži, a hned!“ vložil se do toho rezolutně taxikář a vzápětí vztekle bouchla dvířka. Paní taxikáři podala velkou bankovku a požádala ho, aby ji zavezl na druhý konec města na jakousi mně neznámou adresu. „A taky pusťte hudbu, chci se uklidnit,“ poručila si. Taxikář jí vyhověl a auto se rozjelo.

„Ti nemožní chlapi myslí jen na jedno a nedokáží se ovládat, takže my ženy musíme myslet na všechno ostatní a ovládat sebe i je,“ povzdychla si má paní. sedla si do kouta, kam na ni taxikář nemohl vidět ve zpětném zrcátku, a celá se uvolnila. Auto se pohupovalo a já hned pochopil, co se ode mne čeká. Začal jsem se pohybovat také a má paní se rozevřela ještě víc. Rukou mi znovu podepřela nožičky a já se činil, jak jsem nejlépe uměl. A moje paní, aby měla z mých pohybů větší potěšení, měnila polohu své ruky, kterou mne podpírala, až jsem se octnul níže, než jsem býval obvykle, a můj penis se téměř kolmo vzpíral proti onomu místečku uvnitř hned za stydkou kostí, jehož dráždění mou paní nejvíce vzrušovalo.

Navíc, kromě pohybů tělem, jsem ji začal ještě dráždit svým jazykem. To se mé paní vždycky moc líbilo, při tom nejrychleji ztrácela sebekontrolu, a teď tomu nebylo jinak. V její mysli se spojily všechny vzrušující zážitky toho večera, její krásné šaty, nahé tělo pod nimi, obdiv mužů, erotický tanec na parketu, polibky a objímání mladíka v taxíku a pochopitelně i má aktivita. Dorážel jsem, mazlil jsem se s ní a dráždil ji stále víc a víc, vkládal jsem do toho veškerý svůj um a všechny své síly a má paní se mému milování zcela poddala. Hlasitě dýchala a pot se z ní jen lil.

Začal jsem ji opatrně dráždit svými zoubky, s tím jsem si nebyl nikdy jist, protože to často odmítala, ale tentokrát jí to přišlo vhod. Dech se jí zrychlil ještě víc a najednou se celá zachvěla a její vnitřnosti se smrštily a hned zas rozevřely. Bylo to jako slabé zemětřesení a já dostal strach. Ale má paní seděla tak, že mi nemohla ublížit, navíc mne jednou rukou stále přidržovala a druhou měla položenou na ňadrech.

Pokračoval jsem tedy statečně ve svém úsilí a vzápětí jsem ucítil druhý otřes, tentokrát mnohem silnější a delší. Ale já srdnatě pokračoval a pak to propuklo naplno. Má paní se celá otřásala, vnitřnosti jí samovolně pracovaly a se mnou ty pohyby zmítaly nahoru a dolů, až jsem ztrácel orientaci. Stále jsem se snažil působit své paní potěšení, ale teď to bylo o život. Naštěstí mne má paní stále pevně držela a já pokračoval, jako bych chtěl duši vypustit. Řeknu vám, že něco takového jsem do té doby nezažil a opakovalo se to pak zřídka, jen při výjimečných příležitostech. Kdyby se země tak otřásala, byl by to konec světa a já se dodnes divím, že taxikář dokázal při tom pokračovat v jízdě.

Otřesy se stále opakovaly, ale postupně slábly, a jak slábly, zklidňovaly se i mé pohyby a slábla intenzita mého dráždění. Nakonec má paní zůstala ležet úplně klidně a já také přestal, jen jsem ji něžně líbal. Z mé paní se pot jen lil, její dech byl stále hluboký a srdce jí bilo na poplach. Ale postupně i to ustávalo, paní se vzpřímila, podala taxikáři druhou bankovku a udala mu směr jízdy k nám domů. Paní se opět zvrátila do sedadla a zavřela oči. Tak zůstala po zbytek jízdy, jen si mne po chvíli vyňala a opatrně dala do kabelky.

Když jsme dojeli domů, taxikář musel mé paní pomoci vystoupit, tak byla zesláblá. Paní šla domů, přitom lehce vrávorala jako přiopilá a vůbec se nestarala, že něco mého vyčuhuje z její kabelky ven. Doma skopla z nohou střevíce, vyklouzla ze svých šatů a tak jak byla, ta má velice čistotná a pořádná paní, se svalila do čistě povlečené postele. Mne tam položila také a vůbec se nestarala, že jsem ještě v mnohem horším stavu než ona. „Maxi, bez tebe nemá cenu nikam chodit ani pařit,“ usmála se na mne, otočila se na druhý bok a okamžitě usnula. Spala jako zabitá, ležela na polštářích zcela bezvládně.

Já seděl vedle ní a pozoroval ji. I takto, neupravená, rozcuchaná, pokrytá potem a s pootevřenými ústy, byla okouzlující. V jistém směru dokonce ještě mnohem hezčí a žádoucnější, než když byla nastrojená, nalíčená a oblečená do krásných šatů. Obdivoval jsem ji a uvědomil jsem si, jaké štěstí mám, že ji mohu takto vídat, že ji mohu poznávat i v okamžicích naprosté intimity. Má láska a můj obdiv k mé paní té noci silně vzrostly a já, jako už několikrát předtím, jsem vroucně děkoval Bohu, že mi dopřál žít s tak krásnou a dobrosrdečnou paní, s paní, která se beze mne neobejde dokonce ani při paření.

Paní spala velice dlouho, byl už dávno den, když se probudila. Mžourala očima, prohlížela si napřed mne a pak sebe a kroutila hlavou. „No, to byla ale jízda,“ vyklouzlo jí, vstala a šla napustit vanu. Mezitím přichystala vydatnou snídani pro nás oba a pak jsme se spolu koupali, jedli dobroty a paní mne a sebe zálibně omývala. „Ty můj hrdino,“ dobírala si mne a já byl pyšný, že jsem nepodlehl svému strachu a přes veliké nebezpečí, které mi v taxíku i jinde hrozilo, jsem dokázal své paní vyhovět.

Potom přestlala postel, oblékla si krásnou noční košilku, položila mne vedle sebe na polštář a řekla „To je naše svatební lůžko,“ a znovu usnula. Nevěděl jsem přesně, co to je svatební lůžko a co je na něm tak extra, ale cítil jsem, že to pro mou paní znamená něco velice důležitého a slavnostního. A vroucně jsem děkoval Bohu, že se mi dostalo té cti je sdílet se svou paní, že jsem postoupil na jejím hodnotovém žebříčku o pěkný kus výš.

Když jsem tuto kapitolu své paní dočetl, dívala se chvíli na mne a v jejích očích blýskalo jako zamlada a byla v nich zvláštní něha. „Ty mne stále chceš, viď?“ optala se a já jen přikývl, nebyl jsem mocen slova. Paní mne vzala do ruky a zavedla si mne tam, kde jsem již dlouho nebyl. A já byl velice něžný, pozorný a jemný a bylo to krásné jako za dávných časů. A když má paní potom usnula jak za oněch dávných časů, viděl jsem, že celá jakoby omládla, že je opět krásná a žádoucí, a miloval jsem ji velmi a byl jsem šťasten, že jí stále ještě dokáži působit potěšení, ba co víc, že ji dokáži omladit, a prosil jsem Boha, aby mou paní nechal ještě dlouho ve zdraví žít a mne ji omlazovat.

Před chvílí

jsem se vrátila z fitka. Doma jsem momentálně sama a jsem ráda. Je tu takový klid a já Ti můžu napsat pár řádků.

Celý den jsem na Tebe myslela a představovala jsem si Panáčka v kalhotkách, jak by to bylo nádherné. Ty to umíš tak krásně napsat a pak je velice jednoduché a zároveň tak vzrušující si to představit. Panáček by byl šikovný, kdyby byl takový, jak ho líčíš. Lásko moje, ale Ty tím panáčkem nemusíš být, protože já Tě chci mít v životní velikosti. Vždyť já toužím po spojení s Tebou, toužím se s Tebou mazlit, toužím Tě objímat, líbat, milovat se s Tebou. Chtěla bych Tě cítit, Tvoje polibky, Tvoje ruce, Tvého „panáčka“ a byli bychom v sedmém nebi. Víš na co jsem ještě myslela? Že milování s Tebou musí být nádherné. Chtěla bych s Tebou prožít hodně takových chvil, takových, při kterých budeme jedno tělo, jedna duše. Těším se na to a myslím, že si budeme i v tomto rozumět.

Když jsem teď byla na další akci, tak jsi byl mou velkou oporou. Tvé smsky pro mne tolik znamenaly. Víš, možná to byl právě ten okamžik, kdy jsem si uvědomila, jak moc mne miluješ, a já jsem měla chvílemi slzy v očích a bylo mi líto, že nejsi se mnou. Říkala jsem si v duchu, že Tě asi také miluji. Nebránila jsem se těm myšlenkám. A tak plynuly hodiny a dny a já jsem byla o tom, že Tě miluji, přesvědčená stále víc a víc. Podívej, uběhl krátký čas a mezi námi vznikla taková láska, o jaké mohou jiní jen snít. Já jsem o ní také jen snívala a mám štěstí, že přišla ke mně. Mám štěstí, že jsem Tě potkala, miláčku můj.

Líbám Tě a objímám. Lásko, tak moc bych chtěla byť u Tebe! Bylo by to tak krásné a nechtěli bychom se od sebe odtrhnout. Kdybys byl teď u mne, tak by to tak bylo. Tisknu k sobě nohy a cítím, jaká jsem vlhká. Ta představa a Ty. Jsi úžasný, miluji Tě a jsem šťastná.

Tvoje milovaná

Její odpověď mu vzala dech. Vůbec nečekal takovou reakci a už vůbec nedoufal v tak vroucí vyznání lásky. „Panáček je to nejlepší afrodiziakum, je to objev století,“ usmíval se spokojeně a protože po ní stále více toužil, pustil se s velikou chutí do další práce na knížce. I když to byly zpočátku jen jednotlivé příběhy, navíc psané napřeskáčku, on je postupně dával dohromady, nějaké věci si ujasňoval korespondenčně, některé musel osobně. Svoje názory a myšlenky do knížky nevkládal, to důsledně hlídal. Ostatně, i když byl Max Panáček hodně svérázný samouk, velmi brzy přišel na chuť jeho stylu vyprávění a práce mu začala jít rychle od ruky.

Přestože do prvního setkání bylo ještě hodně daleko a zatím si nic neplánovali, láska díky společné práci na knížce začala hořet velkým plamenem. Pro oba dva to bylo něco nového, byla to zcela nová zkušenost, byla to láska, jakou žádný z nich dosud nezažil. A žádný z nich nechtěl přijít o pokračování, o naplnění, o vyvrcholení. Ta touha byla oboustranně tak silná, že překážky ztrácely na důležitosti.

2. O nás dvou

Myslíte si, že tato knížka je snůškou vymyšlených blábolů? I po minulé kapitole? Opravdu si myslíte, že by si někdo z nás, já sám nebo Vráťa, dokázal něco podobného vymyslet? Upřímně řečeno, já na to nejsem dost chytrý a Vráťa, i když dávno není panic, něco i jen vzdáleně podobného zažít nemohl, to se mužům nestává, aby měli se ženami podobné zkušenosti. To se prostě musí zažít.

Ale měl bych se vrátit na začátek a napsat něco o svém mládí a o tom, jak jsem se dostal ke své paní, a také samozřejmě o jejím mládí a o prostředí, ve kterém žila než jsme se poznali, aby obrázek o jejím životě byl úplný. Bylo by to vhodné, než se pustím do dalších příběhů, které už na sebe bezprostředně navazují a jejichž běh bych neměl přerušovat odbočkami do minulosti nebo diskusemi a přesvědčováním případných nevěřících čtenářů.

Už jsem starý a mou paní, se kterou žiji v Domě s pečovatelskou službou, trápí neduhy natolik, že mé služby nepotřebuje, ale přesto žijeme stále spolu jako celá léta předtím, když jsme byli mladí a při silách. Má paní je stále velmi krásná, má jiskrné oči, ve kterých se jí často blýská, což na ní miluji, a když sedí ve svém křesle a dívá se na mne, jak se klopotím se psaním těchto vzpomínek, pobaveně se usmívá.

Moje paní je neobyčejná žena, dokázala se vypracovat z obyčejné dívky a pomocné síly v kanceláři na známou a úspěšnou manažerku, dostala se až do nejvyšší společnosti, kde se řadu let s úspěchem pohybovala, získala značné bohatství a mnoho mužů se jí dvořilo a několik šťastlivců s ní i žilo – tedy, abych byl přesný, s námi žilo. Její a můj příběh, který se právě chystám vyprávět, je mimořádný právě tak, jako jsou neobyčejné naše společné životní osudy, a já jsem hrdý, že jsem jí mohl být svým nepatrným dílem nápomocný při jejím úspěchu. Díky ní jsem měl možnost poznat nejen nejvyšší společnost, ale také uspět v tomto prostředí, které není přístupné jen tak někomu, a také poznat řadu kromobyčejných lidí. Ale i když jsme prožili mnohé zvraty osudu, vzestupy i pády, má paní nakonec zůstala se mnou, i když já nejsem krásný ani úspěšný muž a do vybrané společnosti se vlastně vůbec nehodím.

Já jsem Max Panáček, jak mne má paní přejmenovala. Max je moje jméno, Panáček není ani tak příjmení jako spíše označení človíčka mého druhu. Původně se jmenuji Falík, ale má paní prohlásila, že nebude žít s někým, kdo se jmenuje jako pes. Marně jsem jí vysvětloval, že je to zdrobnělina vznešeného starořeckého jména Fallus, které mimo jiné označovalo a dodnes mnohde označuje božské síly plodnosti, vůbec na to nebrala zřetel. „Kdo se dnes stará o staré Řeky a jiné pronárody,“ odbývala mé námitky. „V naší kultuře máme zcela jiné božské síly, i síly plodnosti. Jedny z nich běžně nosíme v peněžence, jiné kupujeme v lékárně. Na těch pár lidí, kteří něco málo byť jen tuší o oněch dobách, nemá smysl brát zřetel!“ A měla pravdu, jak jsem později pochopil, když jsem poznal lidi a způsoby ve společnosti, ve které ona žila.

Jsem velký tak, že se celý i s hlavou i nohama vejdu do ženské dlaně, tedy celý až na můj penis, který je větší než já a mohutně se tyčí vzhůru v mírném oblouku i teď, když jsem už stár. Však za mne jedna ze zdejších zdravotních sester mé paní nabízela pěknou sumu peněz, ale má paní to odmítla s tím, že nebude prodávat někoho, s kým prožila tolik let, a nechala na mně, abych se rozhodl. A já jsem zůstal se svou paní, která už mé služby nepotřebuje, místo abych šel sloužit oné dámě v nejlepších letech a plné temperamentu, protože svou paní velmi miluji a po všech těch letech si nedovedu svůj život bez ní představit.

Tak, jak jsem uzpůsoben, se hodím jen k jedinému účelu, a sice žít v dámských kalhotkách. Venku se pohybuji jen obtížně, protože mám krátké a slabé nohy a kvůli svému penisu těžko při chůzi udržuji rovnováhu. Když se potřebuji naklonit dopředu, jak se mi často stává při psaní těchto vzpomínek, snadno přepadnu a přitom najednou zmáčknu spoustu nesprávných kláves na klávesnici mého notebooku. Pak musím mazat a hubuji a má paní se mi směje, což na ní miluji, takže potom už hubuji jen naoko, abych ji potěšil. Má paní bývala velmi temperamentní, náruživá a rozpustilá a já jsem trávil v jejích kalhotkách často celé dny i noci, protože mne každou chvíli potřebovala. Přitom byla velmi čistotná, prádlo si měnívala několikrát za den a přitom mne i sebe umývala, což se jí málem nevyplatilo, jak se dále dočtete.

Za tyto věty dostanu od své paní vyhubováno, až jí je budu předčítat. Každý večer, když skončím se svou prací, totiž předčítám své paní, co jsem za celý den napsal. A ona často říká, že to tak nebylo a že si vymýšlím a že to musím přepsat a pak mi říká, jak to mám napsat. A já jí neodporuji, protože to nedokáži a nikdy jsem to nedělal, vždy jsem ji poslouchal. Ale svoje vzpomínky nepřepisuji, protože to jsou moje vzpomínky a já si vše pamatuji docela dobře, píši všechno pěkně podle pravdy a příběhy upravuji jen malounko, jen aby se to lépe vyprávělo. Však také má paní nechce to mé povídání přepisovat, protože by nebylo pravdivé, ale protože nechce, aby se vědělo, jak rozpustilá bývala. Prý se musí zachovávat dekorum, říká. Ale protože svou paní nikde nejmenuji, může nám být dekorum ukradené, ať už je to cokoliv.

Vy si však můžete o mých vzpomínkách myslet cokoliv, třeba i to, že si je Vráťa Mlčoch, který je na této knížce uveden jako autor, vycucal z prstu. Ale já na svou čest, které si vážím a na kterou stále velmi dbám, prohlašuji, že jsou pravdivé a skutečné. Vráťa je uveden jako autor proto, že já dost dobře nemohu zařizovat vše potřebné k jejich vydání třeba i proto, že vlastně nikde nejsem veden jako právoplatný občan nějakého státu. O mé existenci žádné úřady oficiálně nic nevědí. Ale já dobře vím, že Vráťa je čestný člověk a že mne neošidí ani mi nikterak neublíží.

Abych to shrnul: Tato knížka je skutečně životopisem a vzpomínkami človíčka, který prožil celý život v kalhotkách své krásné paní, svědectvím z těch nejintimnějších míst, tak říkajíc z epicentra všeho dění, jak se usmívá Vráťa, který mi právě kouká přes rameno. A je to pravdivé svědectví, protože já pravdu miluji a žiji v pravdě, jak se praví v Bibli. Nikde se totiž tolik nelže jako právě v dámských kalhotkách, a lže se tam oběma směry – zvenku dovnitř a zevnitř ven. Pan René, kterého poznáte v druhé polovině knížky, tomu s pousmáním říká „domácí politika“ a usmívat se může, protože je nad věcí. Já sám z mé vlastní podstaty nemohu být aktérem takové politiky, jen pozorovatelem. A má paní je natolik úspěšná a bohatá, že se k „domácí politice“ nemusí uchylovat vůbec, i když samozřejmě byly doby, kdy ji mistrně ovládala, přestože ji nikdy neprovozovala se zalíbením, ale z nutnosti. Vždy však dávala přednost rovné, stručné a jasné diplomacii – abych to přeložil do mé prosté mluvy, nejraději poslala onoho dotěru tam, kde se měl už dávno nacházet.

Takových človíčků, jako jsem já, však není mnoho a málokdo z nich umí číst a psát jako já, v dámských kalhotkách čtení a psaní nikomu na nic není a nikdy nebylo. Takže moje vzpomínky jsou svého druhu unikum, jak říkává moje paní a směje se. Já takovým slovům moc nerozumím, ale dělávám, že ano, a směji se s ní, aby si nemyslela, že v jejích kalhotkách přebýval hlupák. Mějte se mnou trpělivost, jako ji má moje paní, a přejděte nějaké mé slohové a gramatické chyby, neměl jsem příležitost cvičit se ve slohu a v gramatice a jsem prakticky samouk, kterému Bůh dopřál dost rozumu, aby i přes své nepatrné rozměry a nedostatky ve vzdělání se dokázal mnohému doučit. A Vráťa, který mi dělá jak editora, tak korektora, kvůli autentičnosti opravuje skutečně jen to nejnutnější.

Ale dost už bylo povídání o mé maličké osobě. Příběh mé paní je natolik neobyčejný a mimořádný, že se budu věnovat hlavně jemu, a svou roli v něm nechám v poloze, která mi přísluší, i když má paní tvrdí, že beze mne by její úspěch nebyl tak velký a její život by byl mnohem chudší. No nevím, já sám to vidím trochu jinak. Vždyť jak se může nepatrný človíček, žijící celý čas v dámských kalhotkách, významně podílet na úspěchu vrcholové manažerky a členky nejvyšší společnosti naší země? Copak se dá něco společensky důležitého a podstatného ovlivnit z dámských kalhotek? Skutečně dá?

— ??? —

Podle mne se má paní o svůj úspěch zasloužila především sama díky své neobyčejné kráse a inteligenci, ale zejména díky odvaze a moudrosti, se kterou učinila několik důležitých rozhodnutí, naprosto se vymykajících běžným zvyklostem, které ji nakonec vynesly až úplně nahoru ve společenském žebříčku. Ostatně, pokud toto mé vyprávění vydržíte číst až do konce, to můžete posoudit sami.

Já vlastně ani pořádně nevím, kolik je mi let, nemám doklady, ani rodný list a ani jsem nepoznal své rodiče. Nevím, jak vypadali, jestli byli normální nebo človíčkové jako jsem já, jak se jmenovali a odkud byli. Co si pamatuji, vyrůstal jsem u starších manželů na venkovské farmě, kterým jsem říkal strýc a teta. O mých rodičích nikdy nemluvili a mé dotazy nevrle odbývali. Do školy jsem nechodil, to je jasné, a ani mezi lidi jsem se nedostal. Dokonce jsem ani nevycházel z domu, aby mne nenapadlo nějaké domácí zvíře. Pro tvora mé velikosti je nebezpečná i domácí kočka. Informace o okolním světě mi zprostředkovávali mí pěstouni, prostí pologramotní venkovští lidé, a televize.

Zde bych měl vysvětlit svou víru v Boha, která vás možná překvapí. Strýc byl zbožný člověk, každou neděli sledoval v televizi bohoslužby a já s ním. Moc se mi to líbilo, bylo to slavnostní, krásně při nich hrála hudba a já pomalu začínal chápat, o co jde. A když jsem pak slyšel kázání o tom, že Bůh miluje každého tvora a každého člověka bez rozdílu, vztáhl jsem si to i na sebe a velmi mne to povzbudilo, protože jsem vlastně rodičovskou lásku nepoznal. Sám od sebe jsem se začal modlívat a povzbuzovalo mne, že mé prosby v modlitbách obsažené se dost často vyplňovaly. Asi Bůh opravdu upřednostňuje malé a ubohé tvorečky, jak jsem se dozvěděl v jiném kázání. Má víra, jak si asi dokážete představit, mi pomáhala překlenout období, kdy jsem byl nešťastný, a dodávala mi sílu a odvahu snášet můj často nelehký úděl. Ale dovedu si představit, že tuto knihu budou číst jen velmi málo věřící lidé, tak své vysvětlování ukončím, abych svou víru nikomu nevnucoval, ostatně je to jen má věc.

Když jsem začal dospívat, do mého příštího povolání nebo řekněme raději poslání mne začala zasvěcovat má teta. V té době jí už bylo přes čtyřicet a kdyby bylo po mém, vybral bych si jinou učitelku. Ale na výběr nebylo. Výuka probíhala, když strýc pracoval na poli, a byla tvrdá. Teta mi nic neusnadňovala, schválně se svírala a nutila mne, abych se po dlouhé hodiny stále intenzivně pohyboval. Také mi vysvětlila jisté taje anatomie ženy a naučila mne, že potěšení se dá ženě přivodit i jinými způsoby než jen pohyby penisu. Ale ani to mi nebylo příjemné, protože teta byla prostá žena a na hygienu moc nedbala. „Jednou mi za to všechno budeš vděčný,“ říkala mi a já prosil Boha, aby mi usnadnil můj osud. Byla to skutečně perná škola lásky. Já sice do žádné školy nikdy nechodil, ale podle toho, co jsem o nich slyšel, jsou všechny školy stejné jako ta moje a na učitele snad nikdo nemá štěstí. Ale kdybych věděl, co mne čeká, k jak krásné paní se dostanu a jak pěkné to s ní bude díky mé vypěstované vytrvalosti a dalším dovednostem, byl bych tetě vděčný už tenkrát. Tak jí aspoň dodatečně tímto děkuji.

Jednoho dne se strýc vrátil nečekaně z pole dřív a zjistil, co se v domě odehrává za jeho zády. „Falík půjde z domu,“ rozhodl okamžitě a teta se neodvážila ani špitnout. Já jsem nebyl proti, protože jsem si říkal, že horší to už nebude. V televizi jsem viděl svou budoucí paní, hovořila na jakési téma, zamiloval jsem se do ní a prosíval Boha, aby mi dopřál u ní sloužit. Myslíval jsem na ni při tvrdých trénincích v tetě a byly to ty nejkrásnější představy na světě. Jen tak mimochodem, skutečnost byla ještě o mnoho krásnější, věřte mi. Pamatoval jsem si její jméno a navrhl jsem strýci, aby mne vzal k ní. Jemu to bylo jedno, zabalil mne do krabice a jeli jsme.

Měl bych něco napsat o mládí mé paní. Píši to jen velmi stručně, protože to pochopitelně nejsou mé vzpomínky, vím jen něco málo a spíše útržkovitě, z doslechu. Ale nenapsat vůbec nic nemohu, bez toho by tato knížka byla neúplná.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Panáček 4. vydání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.