Vítejte v mé knížce!

Vratislav Mlčoch

LASKÁNÍ a SRANDOVÁNÍ
rakovině navzdory

3. vydání

Vznik této knihy si vyžádal hodně práce a času nejen při jejím napsání a ilustrování, ale také při editování, lámání a korekturách. Pokud se Vám kniha líbí, prosíme Vás proto, abyste se o ní před svými přáteli a známými pochvalně zmínili nebo jim ji doporučili. Pokud se Vám však nelíbí, prosíme Vás, abyste o ní nehovořili hanlivě, neboť někomu jinému se líbit může.

Zároveň Vás prosíme o respektování autorských a vlastnických práv, tedy abyste ji zejména sami dále nešířili.

Nakonec Vám děkujeme za Váš zájem o naši knížku a pokud jste ji získali nelegálně, žádáme Vás o příspěvek na naši vydavatelskou činnost. Podrobnosti najdete na www.vram.cz, sekce Objednat.

Autor a spolupracovníci

© Vratislav Mlčoch 2011, 2015, 2021

© Illustrations Vratislav Mlčoch 2011, 2015, 2021

©Vydavatelství VRAM 2011, 2015, 2021

ISBN 978-80-904416-9-9

MOTTA

Nejlepším lékařem je blízký člověk, nejlepším lékem je láska. (Paracelsus)

Veselá mysl, půl zdraví. (Lidová moudrost)

Čemu se směješ? Změň jméno a ten příběh bude o tobě. (Horatius)

Jak milovat vlastní ženu? Jako princeznu. A jak milovat princeznu? Jako každou jinou, jen se s ní nesmí tak zacházet. (Autor)

UPOZORNĚNÍ

Předobrazem postav této knížky byly sice konkrétní osoby, ale autorova paměť je natolik chabá a fantazie natolik bujná, že se mu realita vesele proplétá s fikcí a to vše je pro lepší chuť náležitě okořeněno, takže mu z postav nakonec vyšli úplně jiní lidé. Tak například moje žena je ta nejhodnější bytost na světě, ale o čem by pak knížka byla, brácha není škodolibý, ale přišli bychom o spoustu srandy. Evža je pak průnikem hned několika proutníků, které jsem měl tu čest poznat, a tak dále a podobně. Pouze názor, který si čtenář udělá o vypravěči, zde nehodlám korigovat. Nehodlám ani vysvětlovat či omlouvat jeho obsedantní zálibu v mystifikacích všeho druhu. Pokud tedy v knížce někoho poznáte, zcela určitě se jedná o omyl.

Ergo: Veškeré jednání postav této knížky je nutno považovat za výplod autorovy bezbřehé fantazie a nelze je dávat do souvislosti s kteroukoliv žijící nebo už nežijící osobu. Ale všechny pasáže o rakovině a jejím léčení jsou pravdivé, ověřené autorovou a bráchovou vlastní zkušeností. Zde si nikdo kecat ani mystifikovat netroufal. Takoví zase nejsme. A pro důkaz nalistujte na konec knížky, kde jsou mé autentické fotky z kulturistických soutěží před a po nemoci.

Má Jitřenka, jak jsem ji vídal.

Věnování

Mé milované ženě, bez které bych zcela jistě nebyl tím, čím jsem, i když nedokáži zcela vyloučit možnost, že by mi mohlo být lépe.

Ale teď vážně:

Mé milované Jitřence, díky které, kvůli které a pro kterou jednak vznikla tato knížka, ale hlavně díky které, kvůli které a pro kterou dodnes žiji, a to nejen v přeneseném slova smyslu, ale doslova. Lásko moje, děkuji Ti za svůj život, který se Ti počátkem roku 2010 podařilo téměř na poslední chvíli zachránit, když jsem ve veliké beznaději a čirém zoufalství rezignoval na léčení své rakoviny. „Na mě kašleš taky?“ optala ses a mně to docvaklo.

Knížku jsem začal psát v nemocnici, kam jsi mne doslova dostrkala, a postupně ji dokončil doma při ambulantní léčbě mé nemoci. Díky Tobě bylo celé mé léčení plné krásných dennodenních zážitků a příhod, protože jsi se mnou jednala, jako bych nebyl vůbec nemocný, žertovali a smáli jsme se, jedli dobrůtky, pili vínko, užívali si, co to šlo, a bylo to tak krásné, jako nikdy jindy předtím a ani potom, tak krásné, že já jsem svou rakovinu přestal brát osudově, nýbrž s humorem, a psaní mi šlo krásně od ruky. Dokonce jsi na mne ječívala, jako bych vůbec nebyl nemocný. Nazval jsem ji „Laskání“, protože jsem byl naplněný láskou až po okraj, až přetékalo. Dnes knížku dopisuji a upravuji, aby i další lidé se mohli přesvědčit o tom, jak důležitá je láska při léčení i té nejzávažnější nemoci. A aby se to nepletlo, jmenuje se teď jinak, i když to „Laskání“ v titulu zůstlo.

Stále Ti děkuji za Tvou lásku, starostlivost, péči a velkou podporu, kterou jsi mi věnovala a stále věnuješ, a jsem šťasten, že jsem měl příležitost se s Tebou setkat, zamilovat se do Tebe, stále Tě milovat a strávit s Tebou tolik krásných let. Kéž by našich dalších společných a láskyplných let, má nejmilovanější, bylo požehnaně.

V Brně v červenci 2010 a v říjnu 2015

Lásko má největší, nejdražší, nejmilovanější! Náš neblahý osud nás opět od sebe odloučil, tentokrát důkladně a zdá se, že i navěky. Já ale přesto přezevšechno se nevzdávám a stále ve skrytu duše doufám, že se ještě sejdeme a pak budeme šťastni samozřejmě až na chvíle, kdy si opět polezeme na nervy. Jak jinak. Ale i tohle k velké lásce patří.

V Brně v březnu 2021

1. pivní kecy

„Bože, brácho, já jsem tak rád, že jsem zase doma,“ usmíval jsem se radostně už od dveří a rozhlížel jsem se po naší hospůdce. Tím „doma“ jsem mínil spíše ji než mé rodné město, kam jsem se právě po pár letech vrátil. Za tu dobu, co jsem tu nebyl, se v ní nezměnilo skoro nic, snad jen trochu zešedla a zašla, ale to mohlo být mou pamětí, která mívá tendenci vzpomínky projasňovat. „Tak vítej doma,“ rovněž se usmíval brácha, „však ti tu celou dobu držím místo,“ a než jsem dosedl, měl jsem před sebou pivo a fernet na přípitek, „a povídej, jak bylo na Slovensku?“ „Jak by bylo, dobře,“ ťukli jsme si na shledání, „když je všude dobře, tak proč sedět doma?“ „Žádné problémy jako cizinec jsi tam neměl?“ staral se brácha. „Proč? Vždyť je jim bez nás líp,“ zasmál jsem se a objednal další pití. „A když někdo koukal přes prsty, jak mluvím, vždycky jsem říkal, že jsem Čehún z Čehúnska a proto mluvím čehúnským nářečím,“ smál jsem se. „Oni se tomu smáli a někteří říkali, že je to hanlivý výraz, ale já odpovídal, že sranduji,“ vyčerpal jsem skoro celý slovenský přírůstek do mé slovní zásoby, jen mi zbylo ještě „wecko“, ale na to musela během večera přijít řeč také při našem tempu požívání alkoholických nápojů.

„Trochu to rozveď, jak ses měl?“ pídil se dál brácha a já se dal do povídání o životě s Jitřenkou, to byla ta moje, o mém slovenském domově, o starobním důchodu, který mi začal pravidelně přicházet a o vnučkách, které jsem tu měl začít doučovat. „Budu mít teď občas manželství na dálku, budu pendlovat a ona taky,“ chlubil jsem se, „a mělo by to fungovat lépe, budu jí vzácnější a její nervy si ode mne odpočinou,“ zasmál jsem se, protože mi to tak vyhovovalo. „Dobře se mi tam žilo a nejspíš se tam natrvalo vrátím. Ale s něčím se ti pochlubím. Měl jsem tam krásné povyražení, doslova krásné. Jezdili jsme s Jitřenkou po fitnesáckých soutěžích, já občas soutěžil také, ale hlavně jsem ji na ty soutěže připravoval, natíral barvou a tak. V dámské šatně, kde jinde. Všiml sis, jak se mi zvětšily oči? To je tím, co všechno jsem tam vídával,“ dával jsem k lepšímu své lepší zážitky. „Ony ty holky, když se celé natírají soutěžní barvou, musejí být nahé nebo skoro nahé a mají jiné starosti než se schovávat. Ale musel jsem se koukat pokradmu, aby Jitřenka nevylítla,“ smál jsem se a brácha koukal, jak jsem si užíval. No, užíval jsem si ještě víc, ale všechno přece nevykecám. Měli jsme se s Jitřenkou rádi a užívali si, nervy nenervy.

„A co jsi tam dělal?“ „Co se dalo, novinařinu jsem dělat nemohl, slovensky moc neumím, tak jsem začal psát knížky a už mám tři hotové,“ chlubil jsem se, ale nebyl to žádný velký úspěch. Vydal jsem si je sám a těch pár výtisků, co jsem nechal zhotovit, jsem používal jako dárky pro přátele a jako všimné tu i jinde. Ale zdálo se, že se lidem líbí, ohlasy byly kladné, i když byly zadarmo, ty knížky ovšem. „První je o sexu, druhá o lásce, ty jsem psal Jitřence, a třetí jsou pohádky pro děti, které jsem vykládával vnučkám, když byly menší, a tam jsem jim je napsal, aby měly na mne památku. Ještě v ní dodělám ilustrace,“ doplnil jsem informaci. „Tu druhou teď přepisuji, aktualizuji,“ usmál jsem se té aktualizaci, která mohla mít víc významů, ale brácha to přešel. „Ta první je o tom človíčkovi, co prožil celý život v dámských kalhotkách?“ upřesňoval si znalosti brácha. „Jo, ta,“ přitakal jsem. „Bože, ten musel mít život,“ zasnil se brácha a já čekal, co z něj vypadne. „I když na druhou stranu, píča je sice hezká věc, ale je to jenom píča,“ vracel se pomalu do reality, „ a je úplná tragédie, když je to píča na nohách,“ povzdechl si a když uviděl můj tázavý pohled, upřesnil, „to je, když je to celý člověk, ať už chlap nebo ženská,“ a já se chápavě rozesmál. „Ale napsal jsi to dobře,“ pochválil mne a zdálo se, že to myslí upřímně. „Však taky měla kladné ohlasy jak u chlapů, tak i u bab,“ pochlubil jsem se, „však jsem ji psal pro tu moji, a to je dáma, žádná kdesi cosi,“ upřesnil jsem svůj autorský záměr.

„Prý sis tam léčil rakovinu,“ začal vyzvídat. „A taky vyléčil,“ pochlubil jsem se. „Nebyla to žádná tragédie, už jsem měl horší nemoci, třeba žloutenku nebo ledvinový kámen, které mne potrápily mnohem víc, i když se na ně neumírá. Žloutenka mi zkazila dlouhé roky otřesnou dietou a ledvinový kámen zase kolikami. Nic podobného mi ta má rakovina nedělala.“ „Na něco bych se tě rád zeptal. Ale víš co, napřed namažeme panty, aby řeč nevázla,“ navrhl brácha a mávl na vrchního

Já jsem spisovatel, pak ještě novinář, dále grafik a dokonce i ilustrátor, takže mám čtyři pádné důvody mít k alkoholu kladný vztah, a tak jsem ty dva fernety, co přistály na stole, uvítal. Ale zároveň mám osm pádných důvodů se držet zpátky, protože kromě zmíněných profesí, které se s alkoholem moc neslučují, mám ještě ženu, dceru a dvě vnučky, které se s ním slučují ještě méně. Ale řekl jsem si, že nebude na škodu mít jednou za čas důvod polepšovat se, a že ty čtyři posledně jmenované pádné důvody by mohly ocenit mou snahu o polepšování, a tak jsme s bráchou napřed namazali panty na levé a pak ještě na pravé straně. Teď už nehrozilo nebezpečí, že by panty a potažmo i řeč vázly, skřípaly nebo dokonce drhly.

„No, rád bych se tě zeptal na tu tvou rakovinu a na její léčení,“ lezlo přece jen z bráchy jak z chlupaté deky, vrtěl se na židli a nevěděl, co s očima a rukama. To mazání pantů bylo fakt potřeba. Já jenom nasucho polknul, protože mi to došlo. Teď jsem mávl na vrchního já, evidentně bylo třeba ještě namazat hlasivky. „Co tě na tom zajímá?“ dělal jsem blbého, protože uhodnout mi přišlo trapné. „Mám zvýšené PSA a doktorka mne posílá do špitálu,“ ošíval se brácha. „A kolik máš?“ „Něco málo přes sedm,“ bylo na něm vidět, že má strach. „To máš ještě dobrý, já to vytáhl přes třicet a žiju,“ chlácholil jsem ho.

„Víš, rakovina je ta nejlepší nemoc, co existuje, to fakt, ale nesmíš se z ní podělat,“ a brácha jen koukal. „Nebolí tě, v ničem ti nebrání a když jsi v klidu a léčení bereš zodpovědně, tak to dobře dopadne,“ vysvětloval jsem. „Tedy pokud jsi jinak v pořádku, pokud jsi až na tu rakovinu zdravý,“ zasmál jsem se a brácha začal dostávat svou barvu. A tak jsem se rozpovídal, jak mne před patnácti roky poslali na urologii, kde byla nějaká mladá koza, která mne chtěla vykastrovat, jak jsem ji poslal do háje a na další kontroly jsem se vykašlal, protože jsem chtěl umřít kompletní a měl jsem v té době o třicet let mladší ženu, se kterou jsme se pokoušeli o dítě, jak nám to dítě nevycházelo a tak jsme se rozvedli, jak jsem potom všemu natruc začal soutěžit v kulturistice a dotáhl jsem to až na mistrovské soutěže veteránů, jak jsem tam potkal svou Jitřenku, která je jen o šestnáct let mladší než já, jak jsem na další kontrolu šel až po šesti letech a jak to bylo pak. „Když na to dneska vzpomínám, tak té rakoviny vůbec nelituji, ta nemoc mi ve spoustě věcí moc pomohla a nakonec mi vlastně vůbec neublížila,“ dokončil jsem vzpomínání. „Vlastně bych jí měl být vděčný, popostrčila mne hodně dopředu a výš. Nebýt jí a strachu ze smrti, nezačal bych v pětapadesáti znovu od začátku, nezačal bych na vážno s kulturistikou, nezačal bych soutěžit, nepotkal bych Jitřenku, nezamiloval se znovu ve svých šedesáti letech, nezačal bych psát knížky a znovu malovat obrázky, nebýt té mé rakoviny asi bych už jenom trpně čekal na důchod. Tak co, nestálo to za to?“

„Ty vole, tys na to takhle sral?“ čučel brácha a spláchl ten šok dalším velkým fernetem. „Nesral, já jsem si užíval, co ještě šlo, a šlo toho hodně,“ kopnul jsem do sebe fernet taky. „Kamarád měl heslo ’Střízlivýho mě nedostanou!‘ a já, protože přece jen nechlastám tolik co on, jsem si ho změnil na ’Posranýho mě nedostanou!‘ Dobrý, ne?“ chechtal jsem se, abych zůstal frajerem. Ale taková sranda to zase nebyla utíkat celé roky před ortelem. Nicméně neodolatelnou chuť na další fernet jsem raději potlačil. „Já se z ní taky nepodělám,“ přistoupil do vozu brácha. „Mě taky nedostane, rozhodně ne posranýho!“ Tak to se muselo zapít. Chytli jsme se kolem ramen a zapěli tu naši: „Zubatá, jdou, jdou, jdou, mě už nezdrbnou, já jsem ten super frajer, mě nedostanou!“ zpívali jsme svorně, strašně falešně, ale od srdce a zase to zapili. Na odvahu a na odhodlání. Vždyť jak říkají Poláci „Nemá ruma, nemá šturma,“ a my šturmovat potřebovali.

„Já jsem si těch šest let, co jsem doktory ignoroval, fakt náramně užíval,“ povzbuzoval jsem dál bráchu. „Nejprve mladá žena, pak ty závody, víš, jak mi zvedaly sebevědomí, když jsem tam byl zdaleka nejstarší? Víš, jaký jsem měl aplaus a jak ti mladí kluci za mnou chodili a vykládali, že jejich tátové jsou o dost mladší než já, mají už otřesný pupky a nevylezou do schodů?“ naparoval jsem se, ale byla to pravda, byl jsem tam hvězda první velikosti, něco na způsob bílé vrány. (Pro ty, co nevěří, přikládám fotky ze soutěží před léčením a po něm a taky jednu s Jitřenkou.) „A nezapomeň, že jsem si nenechal udělat test na zhoubnost nádoru, že jsem jen věděl, že mám zbytnělou prostatu, ale to nemuselo znamenat nic vážného. Nejsem tak blbej, abych nevěděl, že mne stáří se všemi trably stejně dostihne, ale chtěl jsem si ještě trochu zaskotačit, oddálit to, co to jen půjde, a šlo to docela dobře a o dost,“ dělal jsem dál frajera. „No a pak jsem se seznámil s tou mou Jitřenkou, jak jí říkám, protože pro mne znamenala úsvit nového dne, začátek nového života. Ona tam taky soutěžila, jako fitnesska, a taky byla zdaleka nejstarší mezi těma holkama kolem dvaceti, co s ní stály na pódiu,“ mávl jsem teď já na vrchního, chuť na další fernet už byla nezvladatelná. Brácha ji měl taky a tak na stole toho přistálo víc, protože piva už také docházela.

„Jasně, ženská to vždycky rozlouskne,“ uchechtl se brácha a já se zašklebil. „No, dost dlouho nic nevěděla, já se nechlubil a potíže jsem prakticky žádné neměl, všechno fungovalo normálně,“pokračoval jsem v sebechvále, ale přeháněl jsem jen trochu. Tehdy jsem už začínal tušit, že to žádná sranda nebude, ale chtěl jsem si to užít co nejdéle. „Pak se mi do toho zamotalo zranění z posilovny, nechtělo se mi to hojit a doktorka mi udělala krevní testy, aby věděla, co se mnou je. A moje PSA ji rozhodilo. Hned mne poslala zase na tu urologii, ta koza tam už nebyla, místo ní mne prohlížel postarší doktor a ten mi chtěl prostatu vyříznout a o žádné jiné alternativě nechtěl ani slyšet. No přece si nenechám vyříznout to nejcennější, no ne?“ rozhorlil jsem se i po těch letech. „Ale před Jitřenkou to už ututlat nešlo, tak jsem jí dal vybrat. Budeme si užívat ještě rok, dva a já pak půjdu pod kytky, nebo operace, plíny a starej dědek. Jenže naštěstí ona není hloupá, našla doktora, který mne poslal na ozařování a bylo. Když s tím skončili, měl jsem PSA kolem jedné a půl.“

„Jaký to bylo?“ pídil se brácha a já byl rád, že můžu dál frajeřit. „V tom špitále jsem si užil. Jitřenka mi zaplatila singl pokoj, každé odpoledne si pro mne přišla, jeli jsme domů, já tam uvařil večeři, pili jsme červené a padla vždycky celá flaška, aby to zdraví za něco stálo, a na noc jsem se vrátil do špitálu. Bylo to určitě nejkrásnější období mého života,“ zářil jsem a brácha nechápal. „Ono to přece nebolí, ozařují tě jenom chvilku a pak jsi na pokoji a nemáš co dělat. A rakovina má jednu nepřekonatelnou výhodu, nikdo netuší, co ji způsobuje a co ji zhoršuje kromě stresu, tak ti doktoři nic nezakazují, aby tě ještě víc nestresovali těmi zákazy. No a my toho využívali. A já v tom špitále začal psát knížku, tu druhou, Laskání.“

„Ty jsi psal ve špitále?“ žasl brácha. „Proč ne, měl jsem tam dlouhou chvíli a Jitřenka, pro kterou jsem ji psal, byla prostě báječná, taková, jaká nikdy předtím ani potom nebyla,“ trochu jsem zesmutněl, protože nám to štěstí dlouho nevydrželo a jakmile jsem se vrátil ze špitálu, postupně to sklouzlo do běžného manželství se všemi nešvary. „Četl jsi ji?“ „Ne,“ přiznal se brácha. „Já kecy o lásce moc nemusím po třiceti letech v chomoutu,“ otřásl se a objednal další rundu na spláchnutí toho chomoutu. Já chomouty nesnášel taky a tak jsme splachovali oba.

„Milovat vlastní ženu je přetěžká robota, skoro tak úmorná a nevděčná jako milovat vlastního muže,“ začal jsem schválně poučovat sebe i bráchu, abychom kecali o něčem jiném než o špitále a rakovině. „Musíš se při ní ozbrojit velikou dávkou pevného odhodlání, nezviklatelnou tolerantností, nebetyčným nadhledem, nevyčerpatelným humorem a neústupnou trpělivostí,“ vypočítával jsem škodolibě a pomáhal si přitom prsty, „a stejně ti to bude nejspíše houby platné. A navíc, toho všeho musíš mít stále víc a víc, jak se tvoje žena postupem času víc a víc vzdaluje od své původní krásné, přizpůsobivé a dobrotivé podoby a mění se v něco, co je lépe nepojmenovávat,“ dokončil jsem přednášku a brácha kroutil hlavou, co to kecám za blbosti. Ta ironie mu unikla.

„Pevné odhodlání, jo?“ optal se výsměšně. „Nebetyčný nadhled, jo? A co tam bylo ještě?“ „Kašli na to,“ napil jsem se, protože mi bylo jasné, že jsem narazil na realitu letitého manželství. „Jasně, je to nesplnitelné. Konec konců je kumšt přetrpět jenom všechny ženské nálady bez ztráty noblesy. Jenže, víš, ona je ta láska přece jen nejlepší medicína, protože tě naplní kladnými emocemi, zapomeneš při ní na trable a doktoři pak už tolik práce nemají,“ přesvědčoval jsem ho a ocitoval mu Paracelsia. „Do háje, děláš to přece pro sebe, ne pro ni,“ vynesl jsem trumf, který hned pochopil. „Milej zlatej, ale u nás po těch letech je zázrak, že jsme ještě vůbec spolu, a nějaká láska? O té já už mluvit nedokážu,“ přebil mne esem. „Nemusíš mluvit, po těch letech by to asi stejně bylo blbý, stačí, když budeš něco hodně kladného cítit,“ obhajoval jsem svou teorii. „Třeba já si občas říkám, že mám tu nejhodnější fúrii pod sluncem, i když jinak mám tu úplně nejvíc nejfúriovatější fúrii na světě,“ zkoušel jsem ho rozesmát a dařilo se, i když jen na chvíli. Už to na něj zase lezlo.

„Možná by stačilo, kdybys vzpomínal na to hezké, co mezi vámi bylo a třeba ještě je, a vykašlal se na všechno, čím tě štve. Do háje, přece když přestaneš milovat, když přestaneš cítit kladné emoce, okradeš se o to nejkrásnější, co ti život může dát,“ tomu jsem stoprocentně věřil a na mém hlase to bylo znát. „Ale můžu ti říct, že já bych tu knížku nikdy nenapsal, kdybych neležel ve špitále a neměl strach, co se mnou bude zítra. Copak si myslíš, že normálně bych byl tak výřečnej, že tak s ní normálně mluvím, že mám doma na to potřebný klid?“ ale brácha pořád nevěřícně kroutil hlavou. „A víš, že jsem po té mé rakovině zase začal soutěžit v kulturistice,“ vzal jsem to odjinud, „že jsem zase stál na pódiích, že jsem dokonce byl na Mistrovství světa v Karlových Varech v roce 2012 v kategorii veteránů? V šedesáti čtyřech letech? Ani to jsem nevzdal a i v tom mi pomáhala Jitřenka a moje láska k ní. Nakonec jsem musel přestat soutěžit díky těžké skolióze, kterou jsem podědil po mámě a se kterou se nedá nic dělat, protože operovat sedm obratlů si doktoři netroufnou.“ Ale nezviklal jsem ho ani tím. Protože jsme toho už měli popito dost, přestal jsem s přesvědčováním. Další debata na toto téma neměla cenu, protože mně jazyk nesloužil, jak by měl, a jemu zase uši.

„Tak pojď, dědku, jdeme domů,“ hrabal jsem se na nohy. „Proč o sobě mluvíš v třetí osobě?“ koukal na mě brácha nechápavě. „Protože já s tímhle dědkem, ve kterém bůhvíproč vězím, nemám nic společného,“ odfrkl jsem si. „Já jsem ještě mladý, plný elánu a sil, a tenhle dědek, kterýho furt za sebou tahám, mi brání v seberealizaci. Furt ho něco bolí, nemůže pořádně chodit, protože má problémy s pravou kyčlí, je celej zkroucenej od skoliózy a sotva hejbá rukama, jak má ztuhlý ramena,“ stěžoval jsem si. „Mám ho za trest! Co jsem komu udělal?“ „To máš za to, že ses našim rodičům narodil dřív než já,“ zašklebil se brácha a natáhl ruku, aby mi pomohl na nohy. Ale já už skoro stál, tak to nebylo třeba, a po pár krocích jsem se rozchodil. Pak už to bylo dobrý, pak už mi to šlo a než jsem dorazil domů, byl jsem polepšený sám od sebe. „Pošlu ti zítra na mail kapitolu z mé nové rozepsané knížky,“ sliboval jsem bráchovi.

„Pak mám ještě jednu rozespanou.“ „Rozespanou?“ myslel brácha, že jsem se přeřekl. „Jo, rozespanou. Jak ji začnu číst, hned usínám,“ potvrdil jsem. „Kolikrát si ani nestihnu sundat brejle.“ „Ta musí být dobrá, půjč mi ji,“ žadonil brácha. „Ani náhodou, jak budu usínat?“ kroutil jsem hlavou. „Najdi si nějakou svou.“ Ale aby viděl, že sliby držím, poslal jsem mu opravdu druhý den mailem první kapitolu své knížky, i když to první vyznání, co s ní souvisí, jsem si nechal pro sebe zrovna jako obrázek „Osudový let“, který k ní patří. Konec konců, o lapání chlapů do osidel a o tom, jakou podobu na sebe ta osidla berou, věděl své. Však i tak stačilo. Protože kdybych mu poslal celou knížku, zaručeně by ji ani nezačal číst, pacholek, nebo by mi ji rozespal. Přece znám své bližní.

První pohádka o pokladu

Zdál se mi, lásko moje, takový zvláštní sen, psal jsem své milované Jitřence. Nevím proč a jak, ale ocitl jsem se v temné hluboké jeskyni a po pás v řídkém a páchnoucím bahně jsem se pomalu brodil hlouběji do temnot. Nevím, co jsem tam hledal a proč jsem tam vůbec lezl, ale něco mne táhlo dál a dál i když jsem se v té temnotě velice bál a neviděl jsem, kam jdu ani kam došlapuji, protože jsem neměl žádnou lampu. Tak silné bylo to nutkání, kterému jsem podléhal.

Jak jsem se tak brodil v tom řídkém bahně, znenadání jsem nohou narazil na velký tvrdý předmět. Ohnul jsem se a rukama jsem nahmatal jakousi truhlici s rukojeťmi na bocích. Instinkt mi řekl, že toto je přesně to, co jsem hledal. Uchopil jsem tu truhlici, s obtížemi ji zvedl, protože byla těžká, otočil jsem se a vydal se na zpáteční cestu k malému světlému bodu v dálce, ke vchodu do jeskyně.

Cesta zpět byla ještě mnohem těžší, protože truhlice byla opravdu hodně těžká a špatně se nesla, já byl navíc stále po pás v bahně a musel jsem nakračovat velice opatrně, abych neupadl, nedej bože si nezlomil nohu nebo nezapadl do nějaké díry. Cestu jsem nohama doslova vyhmatával. Ale světlý bod v dálce se čím dál více zvětšoval, jak jsem se k němu blížil, bahno bylo postupně stále mělčí a mělčí a já jsem se celý utahaný nakonec ocitl venku, truhlici stále v rukou.

Stál jsem na mořském pobřeží na jakémsi ostrově někde v tropickém moři, nejspíše na bájném Ostrově pokladů, kde si dávní piráti ukrývali svou kořist. S truhlicí stále v rukou jsem se dopotácel k moři a začal jsem ji i sebe pečlivě omývat v mořské vodě. Jak jsem ji postupně zbavoval ulpěného bahna, objevovala se mi před očima nádherná truhlice ze vzácného cizokrajného dřeva, tak krásného a tak cizokrajného, že jsem vůbec netušil, jak se nazývá, do kterého byly vyřezány podivné ornamenty, jaké jsem dosud nikde nespatřil. Vzdáleně připomínaly ornamenty indiánských předkolumbovských civilizací. Truhlice byla zdobena a chráněna umným kováním, rovněž neobyčejných tvarů, a opatřena bytelným zámkem.

„Musíš s ní zacházet opatrně,“ uvědomil jsem si. „Něco takového nesmíš poškodit žádným násilím, ani netrpělivostí, ani unáhleností,“ kladl jsem si na srdce, když jsem si ji prohlížel. S jistými obtížemi se mi podařilo odemknout zámek a truhlici otevřít. Když jsem ji otevřel, zatajil se mi dech. „No tohle, poklad Ali Baby,“ přišlo mi na mysl. Truhlice byla po okraj naplněná drahocennými předměty a klenoty, drahokamy a velkými zlatými mincemi. Pomalu jsem se probíral těmi poklady, bral je do rukou a pozorně prohlížel. Bylo mi jasné, že jsem objevil poklad nesmírné ceny, že jsem z té temnoty a z toho odporného bahna vynesl něco, co dokáže změnit celý můj život, co navždy ovlivní můj osud. Když jsem mezi těmi drahocennostmi objevil i královský diadém, celý ze zlata a posázený drahokamy nesmírné ceny, věděl jsem s jistotou, že ten poklad jsi ty sama.

Postupně jsem se propracovával ke dnu truhlice. Další a další drahocenné předměty jsem bral do rukou a s velikou úctou a něhou je kladl do písku vedle truhlice. „Můj Bože, jak jsem mohl najít něco tak krásného?“ žasl jsem. „Čím jsem si takový poklad zasloužil?“ nešlo mi na rozum. Doslova jsem se s nimi mazlil, kochal jsem se jejich krásou, umem, se kterým byly zhotoveny, a nádherou, kterou se honosily. Nakonec jsem se dostal až na samé dno. Mezi zlatými mincemi a drahokamy, které ležely na dně truhlice, tam spočívala nevelká zlatá mušle, celá posázená drobnými rubíny a zdobená překrásnými rytinami, na kterých byly výjevy z milostného života antických bohů. Z její krásy mne přecházel zrak.

Mušličku jsem vyňal a nábožně si ji začal prohlížet. Hladil jsem ji, prsty jemně přejížděl po rytinách a rubínech, otáčel ji v rukou, voněl k ní a líbal ji, tak mne její nádhera uchvacovala. „Můj Bože, taková nádhera,“ šeptal jsem uchváceně. „Nikdy bych si něco tak krásného nedokázal ani představit, natož pak očekávat, že to budu držet v rukou!“ Jemně jsem přejížděl po jejím okraji, kde se otvírala, až jsem narazil na drobnou západku, která ji držela uzavřenou. Západka snadno povolila a mušlička se mi v rukou rozevřela. Jen jsem okouzlením vydechl. Uvnitř byla vyložena malými perličkami, jednou těsně vedle druhé, takže přímo sváděla k tomu, aby moje prsty jemně vklouzly dovnitř a polaskaly se s hladkostí a jemností těch perliček.

Mé prsty něžně klouzaly po perličkách a já jsem žasl. Perličky byly tak uloženy, že se pod mými prsty otáčely a přitom vydávaly jemné tóny znějící mým uším jako rajská hudba. Pozvedl jsem mušličku až ke své tváři, abych lépe slyšel, a pokračoval v jemném laskání perliček. Hudba, která z nich vycházela, mne uchvacovala, nemohl jsem se jí nabažit. „Nádhera, absolutní krása,“ přicházelo mi na mysl. „Něco takového snad nemůže být z tohoto světa!“ Zavřel jsem oči a zcela jsem se soustředil na svůj sluch a hmat. Záhy jsem seznal, že hudba se mění nejen podle tlaku a hbitosti mých prstů, ale že se její tóny mění i podle místa, kde se moje prsty pohybují.

Učil jsem se rychle a brzy jsem dokázal svými prsty vyloudit v mušličce hotový symfonický koncert. Zaujalo mne to tak, že jsem přestal vnímat míjející čas. Seděl jsem na břehu jemně šumícího moře a naslouchal tónům znějícím z mušličky. Mé laskání perliček mělo nevídaný efekt. Jak jsem stále tu jemně, tu drsněji přejížděl vnitřkem mušličky a pronikal hlouběji a hlouběji, hudba postupně stále sílila a jakoby se přidávaly další nástroje symfonického orchestru. Nejprve to byly jen housle a flétny, nyní už zněly všechny smyčce a dechy včetně kontrabasů a tub. „Ach Bože, můj Bože, to je krása!“ šeptal jsem ohromeně a na nic lepšího jsem se nezmohl, jak jsem byl uchvácen.

Jak hudba sílila, tak se mušlička v mých rukou začínala chvět. Držel jsem ji jemně ale pevně aby mi nevyklouzla a neupadla do písku. Tóny hudby i chvění pod mými dotyky stále sílily až najednou u mého ucha zazněly silné údery tympánů a chvění přerostlo v divoké otřesy. Na chvíli jsem se zarazil, ale vzápětí jsem pokračoval v laskání. Tympány se rozezněly plnou silou, údery následovaly jeden těsně po druhém, a otřesy přešly v prudké škubání. Orchestr v mušličce hrál forte fortissimo, tympány mi bubnovaly do uší, až mne sluch přecházel, a škubání bylo tak silné, že mi mušlička několikrát málem vyklouzla z dlaně. „Lásko moje, sluníčko moje,“ šeptal jsem jí něžně, protože jsem začínal něco chápat. „Miluji tě, moc tě miluji!“

Ale fortissimo netrvalo dlouho zrovna jako škubání. Orchestr se najednou ztišil, mušlička se už jen zachvívala a moje prsty zněžněly. Perličky jsem už jen něžně laskal dokud její tóny úplně neztichly a mušlička nespočinula v mé dlani nehybně. Přestal jsem s laskáním a otevřel oči. Zapadající slunce mi svítilo rovnou do očí, ale pranic mi to nevadilo. Seděl jsem na břehu moře ještě hodnou chvíli s mušličkou v dlani, neschopen myšlenky ani pohybu. Jen jsem se jemně usmíval. Po chvíli jsem mušličku zvedl k ústům, celou ji něžně zulíbal jak zevnitř tak zevně, až mi jemňounce znovu na chvilku zahrála svou rajskou melodii, pak jsem ji jemně zavřel, zajistil západkou a uložil zpět do truhlice. „Pojď, ty moje, dám si tě zpátky, aby se ti nic nepřihodilo, abys mi zůstala v pořádku,“ napůl jsem řekl, napůl pomyslel. Postupně jsem k ní pečlivě uložil i ostatní drahocennosti. Truhlici jsem uzavřel, zvedl ze země a vydal jsem se s ní ke své lodi. Nesl jsem ji tiše a pokorně, ale byl jsem plný nádherných pocitů. V rukou jsem měl poklad nesmírné ceny, nepopsatelné nádhery. Cítil jsem se jako král, ale byl jsem přitom naplněn pocitem velké vděčnosti a pokory. „Už si moc nevzpomínám, co jsem dělával dosud,“ uvědomil jsem si, „ale opravdový život mi začíná až dnes.“

A to vše díky tobě, lásko moje překrásná, nesmírná, věčná. Jako v této pohádce, i ve skutečnosti tě nadevše miluji, byl jsem a zůstanu navždy jen a jen tvůj, dokončil jsem první pohádku pro svou milovanou.

Osudový let

Děkuji ti, lásko moje,

že jsi vstoupila do mého života, že jsi mu dala nový směr, novou náplň, nový smysl. Děkuji ti, že jsi ve chvílích mé rezignace a odevzdání se osudu mne několika velmi prostými slovy přiměla vzchopit se a začít znovu bojovat, začít znovu žít. Bylo to právě včas. Nebýt tebe, byl bych dnes buďto mrtev nebo tak blízko smrti, že bych rozhodně nemohl psát tyto řádky. Jen díky tobě vznikla tato knížka a je proto určená tobě a věnovaná tobě.

Bylo mi šedesát let a měl jsem za sebou bohatý a pohnutý život, nebyl jsem podle běžných měřítek úspěšný muž a věděl jsem, že jsem vážně nemocen, i když jsem se bránil nechat si přesně diagnostikovat své potíže. Chtěl jsem si ještě užít pár bohatých a plných let, než mne ruka osudu dohoní a donutí mne udělat, co bude nevyhnutelné. S trochou nadsázky by se to dalo označit jako tanec nad propastí. Setkali jsme se na kulturistické soutěži, kde jsem já byl nejstarší kulturista a ty nejstarší fitnesska. Od úplně prvního okamžiku mezi námi přeskočila jiskra, já jsem s tebou udělal rozhovor pro noviny, které jsem vydával, a pro internetové stránky naší kulturistické organizace a zjistil jsem, že jsi nejen velmi krásná žena, ale také velmi inteligentní a úspěšná manažerka. To mi velice imponovalo, tím sis mne získala více než svým půvabem. Nemohu psát, co jsi o mně zjistila ty, ale udělala jsi při fotografování na mne takový kukuč, že já jsem byl od toho okamžiku úplně ztracen.

Strávili jsme spolu krásný večer ve společnosti přátel a rozloučili jsme se jako přátelé, i když já jsem toužil po něčem hlubším. Ale na to byl ještě čas. Pak jsme žili od sebe dosti vzdáleni a jen jsme si psali maily a esemesky. Bylo to krásné a já tehdy začal psát a posílat ti svou první knížku „Panáček“, která ale tehdy ještě knížkou nebyla ani v mých nejodvážnějších představách, jen jsem si tak hrál se slovy a příběhy pro tvé pobavení a rozptýlení. Naše soukromé i společné záležitosti se vyvíjely dosti komplikovaným způsobem, ale vlastně všechny ty komplikace, i když někdy dosti vážné, způsobovaly, že jsme se sobě víc a víc přibližovali, až jsme se nakonec setkali a stali se milenci.

Už náš první polibek v autě na ulici na mne zapůsobil jako elektrický výboj a naše první společná noc byla pro mne neuvěřitelný zážitek, něco, co jsem dosud nikdy nezažil, něco, na co jsem nedokázal už nikdy zapomenout. Jenže problémy se tím nevyřešily, naopak. Naše záležitosti se dál a dál komplikovaly a ty komplikace nás víc a víc sbližovaly, až jsem nakonec za tebou začal pravidelně jezdit a spolu jsme trávili chvíle naplněné krásnou a bohatou láskou. Ale to nám nestačilo a tak jsem téměř úplně zlikvidoval svůj dosavadní život a přestěhoval jsem se k tobě, abychom mohli spolu žít na sto procent. Ale ani teď nebyl konec komplikacím, protože právě v tuto chvíli se má nemoc, kterou jsem dosud více méně úspěšně ignoroval, dostala do takového stádia, že už jsem ji musel začít nějak řešit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Laskání a srandování.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.