Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

BB Easton: Kravaťák

Vydání první

Copyright © 2018 by BB Easton

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2413. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Suit vydaného v roce 2018

Český překlad © 2021 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Photography and Design by BB Easton

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1527-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1528-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

B B Easton

KRAVAŤÁK

POZNÁMKA AUTORKY

Kravaťák je dílo tvůrčí literatury faktu, vycházející z postav a událostí uvedených v memoárech BB Eastonové 44 kapitol o 4 mužích. Prostředí a mnohé ze situací vyobrazených v této knize sice odpovídají pravdě, ale jména a určující vlastnosti všech postav byly pozměněny tak, aby chránily identitu všech zúčastněných.

Věnováno tomu prevítovi Kenovi

ÚVOD

Plné přiznání: Nevím, co mě to sakra napadlo, když jsem usoudila, že je dobrý nápad dát každému ze čtyř kluků z mých memoárů 44 kapitol o 4 mužích vlastní knihu. První tři romány končí rozchodem a poslední, tenhle, je o nejnudnějším chlapovi v Americe.

On to taky ví. Když jsem Kenovi řekla, že potřebuju pomoct s nápady pro jeho knihu, tak se mi kurva vysmál – vysmál! – a odpověděl: „To tedy hodně štěstí. Jsem k posrání nudný.“

Jo, já vím, debile.

Tak co mám dělat?

Něco napsat musím.

Manželství a děti? Od toho tady vy chlapi jste? Šťastně až do smrti? Příběh o tom, jak se bláznivý spratek BB s růžovými vlasy zamiloval do oživlé panenky Kena, k zešílení prosté emocí? Fuj. Tak fajn. Povím vám, jak se to stalo, ale nezazlívejte mi, jestli vás to bude nudit.

Zazlívejte to Kenovi.

Stejně jako já.

ČÁST I

1

26. ledna 2003

Zadek jsem sice měla zaparkovaný na Jasonově elegantní kožené pohovce, ale moje myšlenky se nalézaly v prázdném bytě naproti přes parkoviště. V tom, který jsem kdysi nazývala domovem. V tom, kde jsem bydlela se svým přítelem, rockovou hvězdou Hansem, dokud jsem ho nenašla v posteli s jednou ze svých nejlepších kamarádek. V tom, který jsem na odchodu roztřískala a vzala s sebou všechno, co nebylo přibité.

No jo, možná jsem vzala i něco z toho, co přibité bylo.

Od toho pekelného rozchodu uplynulo šest týdnů, a i když jsem nebyla docela připravená znovu navštívit dějiště jednoho z nejhorších dnů mého života, můj přítel a bývalý soused pořádal večírek u příležitosti Super Bowlu a já se kurva potřebovala napít.

Jason bydlel v nejnovější, nejvyšší, nejnóblovější budově bytového komplexu Midtown Village. Jeho byt se honosil elektrospotřebiči z nerez oceli. V mém byly umakartové pracovní desky a apokalyptické množství mravenců. Během měsíců, které jsem strávila přecházením po vinylové podlaze a úvahami, kde je kurva zrovna teď můj přítel a spolubydlící, se stal Jasonův byt mým druhým domovem. Jeho přátelé se stali mými přáteli. A jeho měkká pohovka z italské kůže – útočiště kluků popíjejících pivo, mužů popíjejících double-malt skotskou whisky a jistého chlápka popíjejícího gatorade – byla daleko pohodlnější místo k trucování než prázdný byt.

Jason žuchl vedle mě na pohovku a objal mě kolem ramen. Voněl značkovou vodou po holení a nažehlené plátěné kalhoty se mu skoro nezvrásnily, když si položil levý kotník na pravé koleno.

„Chybělas mi, holka.“

Jason byl jen o tři roky starší než já, ale už vydělával šestimístné částky ročně v jedné IT firmě a o víkendech dealoval rekreační drogy, „aby nashromáždil kapitál na svůj start-up“. Já na druhé straně byla zchudlá vysokoškolačka, co pořád nosila tílka a vojenská bagančata, jako by devadesátky neskončily už před třemi roky, pracovala na částečný úvazek v Macy’s a nebyla schopná udržet si všech pět pohromadě ani natolik, abych se věnovala svému účesu. Zatímco jsem se těch posledních pár týdnů pilně věnovala tomu, abych se nervově nezhroutila, můj kdysi divoce platinový rozcuch přerostl v cosi, co se podobalo chundelatému dvoubarevnému žampionu.

„Já vím, chlape. Taky jsi mi chyběl. Díky, žes mě pozval.“

„Díky, žes přišla. Myslel jsem, že se bude muset stát sakra zázrak, abych tě sem zase dostal.“

Zahihňala jsem se. „Nemůžeš říkat sakra a zázrak v jedný větě. To kurva nedává smysl.“

„Ty kurva nedáváš smysl,“ odsekl Jason a zavrtěl hlavou.

„Úúúú… trhni si.“ Obrátila jsem oči v sloup, když do sebe obrátil obsah své sklenky jedním douškem.

„Jdu si dolít. Potřebuješ něco?“

„Ne, to je dobrý,“ usmála jsem se a usrkla ze své sklenice Johnnie Walker Red nebo Blue nebo Black nebo jakou barvu mi to kruci nalil.

Právě jsem se smířila s dlouhým večerem zírání na televizi, odmítání nestoudných sexuálních návrhů jeho podnikatelských kamarádů a předstírání, že vím aspoň něco málo o fotbale, když jsem postřehla něco u dveří.

Ne, ne něco.

Někoho.

Čas se zpomalil.

Neviditelný stroj na výrobu větru burácivě ožil.

A Jasonův nejnovější návštěvník vplul dovnitř s půvabem řeckého boha.

Nebo možná padlého anděla, vzhledem k tomu, co měl na sobě.

Jasonův záhadný host byl vysoký a štíhlý a oblečený od hlavy k patě v černém.

Shodil ze sebe černý vlněný kabát a přehodil ho přes stoličku v předsíni. Posunul si vyhrnuté rukávy černé košile o kousek výš nad lokty, čímž odhalil dvě pěkně vyrýsovaná předloktí. Košili měl zastrčenou do černých kalhot, které nepůsobily naškrobeně, ale měkce a visely mu ležérně nízko na bocích. A když se otočil a vyplul směrem k obývacímu pokoji, zvedl ruku a uvolnil si uzel módní úzké černé kravaty. Nad kravatou jsem s potěšením nalezla bradu, která by mohla konkurovat Kapitánu Amerikovi, perfektní lícní kosti a krátké světle hnědé vlasy, jež se vpředu nenuceně zvedaly.

Vypadal jako enfant terrible, co má dobrou práci a skvělé tělo, a já bych si rozhodně dala s někým takovým říct.

Zrušila jsem sebelítost, vcucla sliny zpátky do úst a vytvořila plán. Buď mu padnu k nohám a budu předstírat epileptický záchvat, nebo budu předstírat, že jsem se zakuckala, aby mi třeba provedl Heimlichův chvat. Ať tak nebo tak, určitě se bude nakonec domnívat, že mi zachránil život, a okamžitě mezi námi vznikne nezrušitelné pouto.

Užuž jsem se do toho chtěla vrhnout, když jsem uslyšela, jak Allen, jeden ze stálých návštěvníků Jasonova bytu, vykřikl: „Kene!“

Rozhlédla jsem se.

Kene?

Ken na mejdanu nebyl. To bych si všimla. Ken byl můj kámoš, co pil gatorade, nosil sportovní oblečení, pronášel vtipné poznámky, byl docela roztomilý, pokud jste si potrpěli na vymydlené sporťáky – což já si rozhodně nepotrpěla – a někdy se se mnou učil. Nebyl…

Spadla mi brada, když do obýváku vrazil Allen a sestřih podle rendlíku i velké brýle mu poskakovaly na hlavě, jak se řítil k Jasonovu nejnovějšímu návštěvníkovi s rozpřaženou náručí. „Pojď na mou hruď, brácho!“

Mark Mc-Grath-s-kravatou na poslední chvíli uhnul, čímž naprosto zhatil Allenův pokus popadnout ho do náruče, a ušklíbl se, když jeho podsaditý čtyřoký přítel málem vrazil do konferenčního stolku.

Kurva panebože. Je to Ken.

Zčistajasna jsem nevěděla, jak se chovat, co udělat. Ken byl můj kamarád. Měla bych být aspoň schopná říct Jak je?, ale jenom jsem tam seděla, dělala, že tam nejsem, a čekala na další známky kenovitosti.

Už se mu podařilo vyhnout se lidskému doteku jako nindža.

Velmi kenovité.

Šel do kuchyně a vytáhl z Jasonovy ledničky gatorade.

Super kenovité.

A když se ten debil, co vypadal jako model z časopisu, otočil a přejel pohledem obývací pokoj, zaculil se… na mě.

Celýýý Ken.

Předklonila jsem se a vzdychla se zasněnými srdíčky v očích, než jsem se rozpomněla, že bych se měla usmát nebo… něco.

Na pohovce nebylo místo, kam by si sedl, takže mi první popud velel vstát. Půjdu tam a popovídám si s ním. To bych mohla, ne? Jsme přátelé.

Vstala jsem a udělala tři kroky přes obývací pokoj, než jsem zpanikařila a nenadále provedla vpravo v bok a vyrazila zadními dveřmi na balkon. V lednu. Bez bundy.

Jako kurva blbec.

Atmosféra venku byla úplně jiná. Od stropu visely šňůry bílých světýlek a z Jasonových venkovních reproduktorů vyhrávala místní rozhlasová stanice alternativní rock. Zatímco uvnitř bylo hlučno a světlo a teplo a chaotično, venku bylo tma a zima a ticho a melodično. Právě končila zádumčivá skladba od Linkin Park, takže jsem se stočila do klubíčka na Jasonovu měkoučkou venkovní dvousedačku, zapálila si cigaretu z balíčku v kapse a užívala si tu chvilku, jak jen to šlo, přičemž jsem zvolna umírala na podchlazení.

Ta chvilka netrvala dlouho. Po prvních třech vteřinách poslechu další skladby už jsem uvažovala o skoku z balkonu. Jako by nebylo dost zlé, že jsem se odsoudila sedět venku v mrazu a zírat na byt přes parkoviště, kde šel celý můj život do hajzlu, vesmír se domníval, že bude absolutně k popukání, jestliže mě přiměje poslouchat „Padající hvězdu“ od Phantom Limb – píseň, kterou Hans napsal pro mě, když jsme spolu začali chodit.

Byl to jejich první a jediný rozhlasový singl. Nahrávací společnost Phantom Limb vyhodila brzy potom, co jsme se rozešli, kvůli nízkému prodeji alba, ale to místním rozhlasovým stanicím nebránilo hrát „Padající hvězdu“ kurva hodinu co hodinu.

Protože jsem neměla kam jinam jít, vzdychla jsem a vzdala se osudu.

Poslouchala jsem text, opravdu poslouchala, a bylo to, jako bych slyšela tu píseň poprvé. Nerozesmutnila mě. Po pravdě řečeno, rozhihňala mě. A pak rozesmála. A pak jsem si musela zakrýt pusu, abych se umlčela a mohla poslouchat dál.

„Padající hvězda“ nebyla žádný epický příběh předurčených osudů a životní lásky, jak jsem si namlouvala. Byla o dívce, která je předurčená k větším věcem než její milenec. Snažil se ji držet při zemi, ale nakonec explodovala jako supernova a nechala ho v prachu.

„Líbí se ti ta skladba?“

Nadskočila jsem, ruku pořád přitisknutou na ústa, otočila jsem se a uviděla Marka McKena, jak za sebou zavírá dveře. Měl na sobě kabát a v ruce nesl můj.

Po tváři se mi rozlil úsměv. Nevěděla jsem, koho vidím radši – Kena, nebo svůj kabát.

Ken mi podal mou lesklou červenohnědou bundu a řekl: „Je kapku frišno, nemyslíš?“

Vybuchla jsem smíchem a přitáhla na sebe bundu jako přikrývku. „Je frišno k posrání!“ chechtala jsem se.

Posunula jsem se, abych udělala Kenovi na dvousedačce místo, ale on se odebral na opačnou stranu balkonu, jako vždycky.

Nikdy se moc nepřibližoval.

„Takže jakou kapelu máš nejradši ty?“ zeptala jsem se a potáhla z cigarety, jako by mi nehrozilo, že mi umrznou prsty.

„Sublime,“ odpověděl Ken bez zaváhání.

Frk. „Sublime? Sklapni, kurva.“

„Co je na Sublime špatného?“

To myslí vážně?

„Nic,“ couvala jsem. „Jsou úžasný.“

„Tak co má být?“ Ken zvedl jedno obočí, opřel se o zábradlí balkonu a užíval si pohled na to, jak se svíjím.

Užívala jsem si pohled na to, jak se dívá, jak se svíjím.

„Ehm, oni doslova nezpívají o ničem jiném než o chlastu a kouření trávy.“

„A o dětské prostituci,“ dodal Ken s kamennou tváří.

„No jasně.“ Zahihňala jsem se. „Jak jsem mohla zapomenout na ‚Wrong Way‘?“

„To nevím. Je to v podstatě nejlepší skladba všech dob.“

„Hele,“ nechala jsem se znovu rozptýlit jeho vzezřením, „líbí se mi, co máš na sobě. Proč jsi tak nastrojenej?“

Bože, doufám, že to nevyznělo tak úchylně, jak mi to připadalo.

„Musel jsem do práce. V neděli mívám obyčejně volno, ale kupa debilů se ulila, protože se hraje Super Bowl, tak jsem tam musel na chvíli zajít.“

„To je nejspíš ten problém, když jsi šéf, co?“

Ken byl generální ředitel kina, ale odmítal mě pustit na nějaký film zdarma, protože jsem mu jednou řekla, že je sráč.

„Jo, zvlášť když jsou všichni tvoji zaměstnanci debilní teenageři.“ Ken se zaculil. „Bez urážky.“

„Posluž si,“ hodila jsem po něm polštář z Jasonovy dvousedačky. „Já nejsem teenager už kolik měsíců.“

Mířila jsem strašně špatně, ale Ken natáhl ruku a chytil střelu dřív, než přeletěla zábradlí. Ten pohyb byl tak nenucený, že by ho asi dokázal udělat i ze spaní. Ken se usmál a napřáhl paži, jako by mě chtěl tím polštářem praštit, ale jakmile jsem vyjekla a zakryla si obličej, jemně mi hodil polštář do klína.

Sráč.

Spustila jsem ruce, pokusila se na něj vrhnout pohled naser si a umři, ale jeden koutek mých úst tak docela nespolupracoval. Pořád se obracel nahoru místo dolů.

„S těmihle schopnostmi bys měl zkusit Cirque du Soleil.“ Zakroutila jsem očima a předstírala, že na mě jeho reflexy bývalé fotbalové hvězdy neudělaly takový dojem, jak tomu bylo ve skutečnosti. „Pak už bys nemusel pracovat s teenagery.“

„Jo, akorát s komedianty, co neumějí anglicky.“

„Prosím? Ti lidé jsou umělci, pane.“

Ken mě minutku pozoroval s pousmáním a pak se zeptal: „Bylas tam?“

„Kde? V Cirque du Soleil?“ Slyšela jsem, jak mi začíná stoupat tónina hlasu. „Panebože, to je jakože moje nejmilejší věc na světě. Odcházím odtamtud a připadám si prostě tak… já nevím… pitomá? Nebo nekreativní, nebo tak něco. Ty věci, co dělají, to, co si dokážou vymyslet, je prostě… Viděls je?“

Ken pobaveně pozoroval mé nadšení, pak zavrtěl hlavou.

Zajíkla jsem se. Slyšitelně jsem se zajíkla. „Panebože, Kene! To by se ti strašně líbilo! Miluješ umění a hudbu a Evropu – chci říct, očividně je nemiluješ, protože nemiluješ nic, ale…“ Ken se široce usmál mému obvyklému dloubnutí. Byl to vtip, ale pravdivý. Ten hajzlík nebyl zapálený pro nic, leda pro unikání před zábavou. „To všechno to je, ale lepší! Jezdí sem každé jaro! Měl bys na ně jít!“

„Možná na to mrknu.“ Kenův obličej naznačoval, že na to nemrkne.

„Panebože,“ zasténala jsem a pak se přihlásil o slovo Johnnie Walker v mém krevním oběhu. Namířila jsem rozžhaveným koncem cigarety přímo na jeho culící se obličej. „Nepůjdeš tam, protože to stojí peníze!“

Ken se rozesmál, opravdu rozesmál, a mně se chtělo zvednout ten zvuk nad hlavu jako vítěznou trofej.

„Já zapomněl, že mluvím s budoucí psycholožkou,“ chechtal se.

„Poslyš, kámo, ty tam půjdeš, i kdybych za tebe měla zaplatit sama.“

„Tak jo.“

„Tak jo.“

Počkat. Cože?

Mezi Kenem a mnou zavládlo podivné ticho, právě když začali hrát „With Arms Wide Open“ od Creed.

„Ježíši. Typické ukňourané rockové hvězdy.“ Seskočila jsem z dvousedačky a udělala pár kroků směrem ke Kenovi, abych odcvrnkla nedopalek cigarety dolů na parkoviště. „Jdeme.“ Popadla jsem ho za klopu vlněného kabátu; připadalo mi, že důvěrnější dotek by mi nedovolil. „Tohle už nevydržím.“

Ken se ochotně nechal odtáhnout zpátky do bytu a já si v duchu udělala poznámku.

Divný ohledně objímání. Nevadí mu nechat se vláčet jako pes na vodítku. Zajímavé.

Jakmile nás Jason uviděl vstupovat, přihnal se, jako by nastala sakra nouzová situace. „Kene! Kene!“ Zastavil se přímo před námi, funěl a oddechoval. „Jak se jmenuješ příjmením, brácho?“

Byla to bizarní otázka, když ji položil takhle z čistého nebe, ale jakmile ji Jason pronesl, došlo mi, že chci znát odpověď stejně naléhavě jako on. Všechny buňky v mém těle se předkláněly a poslouchaly, jako by se nám Ken chystal sdělit vítězná čísla z loterie. Jako by objevil recept na pivo bez kalorií. Jako by to, co teď vypustí z úst, aťsi to bude sebevíc ošklivé nebo nevyslovitelné nebo bez samohlásek, mělo být jednoho krásného dne i mým příjmením.

„Easton,“ řekl.

Easton, pomyslela jsem si. To se mi líbí.

2

„Tak co, bylo to divný být zase u Jasona?“ Juliet, moje nejlepší kamarádka už od základky, seděla v kadeřnickém křesle vedle mého. Polovina její hlavy vypadala, jako by strčila prst do elektrické zásuvky, kdežto druhá už byla zapletená do dlouhých, tenkých černých copánků. V podstatě inscenovala úpravu účesu, aby mě přiměla jít s ní, a když už jsem tu byla, nikdo si kurva nevěděl rady s mou krepatou kšticí.

„Co takhle rozcuch? Mohli bychom to všechno ostříhat,“ navrhl elegantní štíhlý muž stojící za mnou a přitom kmitl zápěstím zdobeným náramkem.

Podívala jsem se do zrcadla na toho chudáka, co mi přidělili, a vzdychla jsem. „Poslední rozcuch jsem si zrovna nechala dorůst. Docela bych chtěla zkusit něco jiného.“

Obličej mu povadl.

Juliet si přiložila ruku k ústům a zašeptala tak hlasitě, že to slyšel celý salon: „Právě má za sebou ošklivý rozchod.“

„To stačí.“ Mrkl. „Účes ze msty. To miluju.“

Otočila jsem se zpátky k Juliet, rozpomněla jsem se na její původní otázku. „Jo, bylo to superdivný vrátit se tam. Vidět svůj starý byt… ale pak se ukázal Ken a…“

„Už vím! Co takhle Gwyneth Paltrowová! Ten účes ze Srdcové sedmy?“ zeptal se můj stylista a popadl oběma rukama vlasy v mém týle. „Tohle všechno bychom mohli ostříhat“ – zatahal – „a vpředu udělat dlouhou ofinu ke straně.“

„Tenhle sestřih už jsem taky měla,“ pokrčila jsem rameny. „Říkala jsem si, že bych si tentokrát mohla nějaký vlasy nechat.“

André – nepamatuju si jeho jméno, ale vypadal jako André – se nad mým požadavkem zašklebil.

„Mohla bys jít do tmavších,“ navrhla Julietina stylistka. Sama měla na hlavě nenuceně pocuchané dredy, obarvené na sytě červenavě fialovo.

„Úúú, ty máš pěknou barvu!“

„Panebože, ano!“ zvolal André. „Vínová. To by se ideálně hodilo, máš pleť zrzky. Vidím hladké, šikmé vínové mikádo. Jako sexy tajná agentka.“

„Neřekla bych, že má hladký vlasy,“ ušklíbla se Juliet.

„Budou dělat, co jim řeknu, zlato.“

Podívala jsem se ze stylisty na stylistku a pokrčila rameny. „Tak jo.“

André se pustil do míchání barvy a Juliet mě probodla vědoucím úsměvem.

„Co je?“ vyštěkla jsem.

„Řeklas Ken.“

„No a? Tak se jmenuje.“

„Dřív jsi mu říkala Pyžamák.“

„No, to ještě když chodil pořád v pyžamu.“

Juliet se nosově zasmála. „To bylo sportovní oblečení, blbečku.“

Jestliže byl Jason bratr, kterého jsem nikdy neměla, pak Juliet byla určitě protivná starší sestra.

Založila jsem si paže na hrudi. „To máš fuk. Taky mám kalhoty se šňůrkou v pase. Koupila jsem si je v oddělení nočního prádla v Targetu, protože je to kurva pyžamo.“

Teď už se pochechtávaly Juliet i její stylistka. „Takže jestli už není Pyžamák, co teď nosí?“

Zafuněla jsem, zadívala se do zrcadla před sebou a telepaticky vyzývala svého stylistu, aby si s tím mícháním barvy pospíšil. „Já nevím. Pyžamo ne. Jako že… kravatu.“

Výraz v obličeji Juliet se rázem změnil z pobaveného v nechápavý. „Kravatu? Odkdy tě berou kluci v kravatách? Líbí se ti jen kluci, co vypadají, jako by přepadali chlápky v kravatách. S pistolí.“

Nechtěla jsem, ale rozesmála jsem se. „Já vím, ne? Já vím! Ale tos ho neviděla. Nebyl to normální úbor s kravatou. Bylo to… já nevím… hustý.“

„Panebože.“

„Co je?“

„Mohl by být tvůj vzpamatovák!“

„Ne. Ken? To vůbec není můj typ. Nepije a nekouří a nemá tetování a vůbec. Nejspíš ani nikdy nebyl zatčený.“

Julietina stylistka se chechtala. „Hooolka, potřebuješ si najít nový typ.“

Juliet k ní vzhlédla. „Co potřebuje, je vzpamatovák. Každý ví, že nejlepší způsob, jak se dostat z rozchodu s chlapem, je nový chlap.“

„A nové vlasyyyy!“ André se vrátil s miskou plnou fialového želé a rázně otočil mé křeslo od Juliet, čímž uťal náš rozhovor.

Zatímco kouzlil, moje myšlenky se pořád vracely ke Kenovi. Musela jsem uznat, že jediná doba za posledních šest týdnů, kterou jsem nestrávila prožíváním všech traumatizujících detailů svého rozchodu s Hansem, bylo těch pár minut, co jsem včera večer strávila s Kenem.

Ale mohla bych s ním doopravdy chodit? Chci říct, byl to Pyžamák. Neměli jsme nic společného. A kromě toho jsem ho skoro neznala. Tak jo, znala jsem většinu jeho přátel a věděla jsem, kde pracuje a že chodil na stejnou střední školu jako já a že odešel z fotbalového týmu, protože nestál o to, aby na něj trenéři řvali. Taky jsem věděla, že s batůžkem procestoval Evropu a byl ve všech muzeích, která jsem měla na seznamu přání, a už věděl o dějinách egyptského umění víc než já, když se nabídl pomoct mi s učením k zápočtům. A byla jsem si dobře vědoma faktu, že Kenneth Easton nepije a nekouří a nebere drogy a nejí čokoládu a neslaví svátky ani narozeniny a neobjímá se a nepotrpí si na vážné vztahy a ani neřekne Pozdrav pámbu, když někdo kýchne, protože je zarputilý, neradostný ateista.

Tak proč na něj nedokážu přestat myslet?

O tři hodiny později měla Juliet hlavu plnou dlouhých utažených černých copánků; já měla hladké, šikmo střižené vínové mikádo; a všichni v salonu pravděpodobně umírali na rakovinu vinou množství chemikálií použitých ke zkrocení mé krepaté kštice.

Juliet a já jsme se na parkovišti rozloučily objetím a naskočily do svých aut – moje bylo desetiletý černý hatchback mustang, se kterým jsem závodila za peníze v době, kdy jsem ještě nebyla ani tak stará, abych si mohla kupovat cigarety; její byl ojetý minivan, který dostala od mámy, když ji v šestnácti letech zbouchl její přítel, drogový dealer.

Ách… staré dobré časy.

Teď jsme byly jen dvě vystresované nezadané ženské, které věnují všechen volný čas úsilí dostudovat vysokou.

Ale přinejmenším jsme měly úžasné vlasy.

Juliet a já jsme vyjely z parkoviště u salonu obě zároveň, se stejnými úsměvy na tvářích a lehkými camelkami mezi prsty. Ona zahnula na hlavní doprava a zamířila zpátky k domu své mámy, kde žila se svým čtyřletým synkem. Já zahnula doleva, zpět k opiovému doupěti, které nazývali domovem moji rodiče-hipíci.

S každým ujetým kilometrem jsem cítila, jak mi deprese, s níž jsem bojovala od rozchodu s Hansem, víc a víc hlodá na okraji mysli.

Jen se podívejte na BB, celá vylepšená a nemá kam jít, dráždila.

Pustila jsem rádio.

Škoda peněz.

Přepnula jsem stanici z popu na hard rock.

Pro koho chceš pěkně vypadat, co?

Zesílila jsem hlasitost.

Pro rodiče? S nikým jiným se dneska večer neuvidíš.

Zrovna když jsem uvažovala, jestli mám otočit knoflíkem hlasitosti až úplně doprava nebo místo toho škubnout volantem, zasáhl vesmír.

„Cirque du Soleil oznámil, že jeho kultovní modrožluté Grand Chapiteau se vrátí letos na jaře do Atlanty s Varekai, nejnovější živou produkcí. Hluboko v lesích na vrcholu sopky existuje mimořádný svět – svět, kde je možné všechno. Svět jménem… Varekai. Varekai bude mít premiéru 6. března, ale vstupenky jsou v prodeji už teď.“

Než jsem stihla zformulovat plán nebo aspoň myšlenku, už jsem měla mobil vyndaný z kabelky a tiskla ho ke spánku.

„Jak se…“

„Jasone!“ zakvičela jsem. „Potřebuju, abys teď hned zavolal Kenovi a dal mu moje číslo a řekl mu, že jde se mnou na Cirque du Soleil!“

„Tvoje vlasyyyy!“ zaječela máma, jen co jsem vstoupila do dveří. Gesty mě hnala do kuchyně a nepřestávala mi rukama čechrat a uhlazovat nové nafialovělé mikádo. „Jé, jsou moc hezké a lesklé a rovné. Slib mi, že si je znovu všechny neoholíš.“

Zasmála jsem se. „Jestli je dokážu takhle udržet? Jo, slibuju.“

Slyšela jsem, jak táta v obývacím pokoje hraje na jeden ze svých Fender Strats něco od Jimiho Hendrixe. Hudba ustala těsně předtím, než pochvalně křikl: „To vypadá dobře, Koloběžko!“ Asi mě zahlédl procházet kolem.

„Díky, táto!“ zařvala jsem a odložila kabelku na kuchyňský ostrůvek, což byla vlastně jen rozviklaná bílá překližková noční můra, kterou máma koupila v Kmartu. Doplněná rozviklanými stoličkami.

„Úúú, ty jsou hezké,“ obdivovala jsem vázu čerstvých lilií na ostrůvku. „Kdy jsi…“

„Ty jsou od Hanse.“ Mámin tón povadl, stejně jako můj obličej, když jsem uslyšela jeho jméno.

Vrhla jsem na ni pohled, kterým by se dal loupat chrom z nárazníku, zvedla jsem celou křišťálovou vázu, přistoupila ke koši na odpadky a sešlápla pedál, abych otevřela víko.

„Ne!“ vykřikla a v poslední vteřině mi vytrhla vázu z rukou. „Jsou moc hezké. Aspoň mě nech, ať si je odnesu do školy. Možná je použiju jako model pro zátiší, než umřou. Dětem se budou líbit.“

Vzdychla jsem a nechala víko zaklapnout. „Fajn.“

„Zlato…“

Dudlaj-dudlaj-dudlaj-dá, zazpíval mi z kabelky mobil.

Srdce mi poskočilo, strhla jsem kabelku ze stolu a začala v ní lovit svou třpytivou malou nokii.

Dudlaj-dudlaj-dudlaj-dá!

Popadla jsem přístroj, vytáhla ho a přečetla si jméno na displeji. Už podruhé během dvou minut můj výraz povadl.

Umlčela jsem zvonění a strčila telefon zpátky do kabelky. Květiny od Hanse, nekonečné telefonáty od Knighta… už jen chybělo, aby Harleyho pustili z vězení, a Strašná Trojka by byla kompletní.

Vzhlédla jsem k mámě s výrazem, který měl sdělovat: To jednoznačně nebyl Ronald McKnight, koho jsem právě poslala do hlasové schránky. Snažila jsem se rozpomenout, o čem jsme to mluvily.

„To byl on, viď?“

„Kdo?“ usmála jsem se nevinně.

„Ty víš kdo.“ Ani nechtěla vyslovit jeho jméno. Jako by Knight představoval takové zlo, až se máma bála, aby se nedal přivolat jako duch nebo démon. „Kdy si necháš změnit číslo?“

„Mami…,“ zafuněla jsem. „To je dobré. Vždyť to neberu.“

Už ne.

„To není dobré. Zrovna minulý týden jsem ho viděla parkovat na motorce ve slepé uličce a zírat na náš dům!“ Máchla rukou k domovním dveřím a k ulici za nimi. „Víš, tatínek a já jsme viděli jednu epizodu Dateline o takových chlapech. Říkají jim šmíráci. Ne… stalkeři. Říkají jim stalkeři a prý jsou nebezpeční a nemají zábrany a nezastaví se před ničím, aby dostali, co chtějí.“

Bylo mi strašně do smíchu. Kdyby tak kurva věděla. Knight mě terorizoval čtvrtinu mého života. V patnácti mě izoloval od přátel, vyhrožoval každému, kdo se mnou i jen promluvil, uvedl mě do světa bondáže a krvavých hrátek, zastrašoval mě a ponižoval na každém kroku, a pak mi rozbil srdce na kousky, když odešel k námořní pěchotě. Dostalo se mi krátké úlevy během jeho dvou turnusů v Iráku, ale v obou případech se vrátil ještě agresivnější a prchlivější než dřív.

Knightovou novou oblíbenou kratochvílí bylo nechávat mi v mobilu iracionálně hněvivé hlasové zprávy plné vulgarit, ale ať to bylo sebehorší, nemohla jsem si změnit číslo. Prostě to… nešlo.

Knight nebyl stalker.

Bylo to horší.

Byl moje první láska.

Máma otevřela kuchyňskou zásuvku a něco vytáhla. „Tumáš,“ otočila se a předala mi malý černý váček na kroužku ke klíčům.

Přijala jsem pepřový sprej a přejela prstem po slovu Mace, vytištěném na pouzdru.

„Tatínek chtěl, abych ti dala jednu z jeho pistolí, ale myslím, že ti musí být jedenadvacet, abys mohla nosit skrytou zbraň. Takže… možná až k narozeninám.“

„Mami,“ – obrátila jsem oči v sloup a vložila dávkovač jedu do kabelky – „nebudu chodit s pistolí.“

„No, bylo by mi mnohem příjemnější, kdybys chodila. Podívej se na sebe. Ty by ses neprobojovala ani z mokrého papírového pytlíku.“

Už je to tu zas.

„No, díky za pepřák. Teď jdu nahoru.“ Vstala jsem, popadla kabelku a pokusila se odejít dřív, než přijde řeč na problém mé hmotnosti, respektive její nedostatečnosti. Takhle ty rozhovory probíhaly. Ať začaly, jak chtěly, vždycky končily u…

„Jedla jsi dneska?“

„Hm, jo,“ zalhala jsem a couvala z kuchyně.

„To je dobře,“ zavolala za mnou, když jsem se obracela a doslova sprintovala do schodů. „A nezapomeň si brát ten pepřový sprej do školy. Vždyť víš, v centru města přepadnou čtrnáct lidí denně!“

3

Tu noc se mi zdálo o cirkusových stanech a akrobatech a záhadném princi oblečeném od hlavy k patě v černém. Měl masku, aby mohl vyjít mezi prostý lid a zůstat nepoznán, ale já věděla, že je to on. Následovala jsem ho davem diváků do velkého stanu, pod nohama mi křupal popcorn a slupky buráků.

Pokaždé, když jsem zahlédla jeho tyrkysové oči, které se na mě upíraly zpoza toho širokého pruhu černé látky, zmizel zase v davu. Právě jsem ho našla stát ve stínu vedle jeviště pokrytého pilinami a chystala jsem se sáhnout po jeho masce, když mě zezadu popadl cirkusový klaun. Zakryl mi ústa zpocenou dlaní, chechtal se a táhl mě od prince. Zápolila jsem s ním, rozháněla se lokty a kopala nohama, ale nepomohlo to. Byl moc silný a já byla moc lehká.

Příliš lehká, říkali doktoři.

Zatímco mě baculatý klaun odnášel přehozenou přes rameno na jeviště, vyskotačil průvod tanečníků v bílých laboratorních pláštích a bílých ústenkách, kteří na mě hrozili prsty.

Dudlaj-dudlaj-dá, zazpívala série digitálních pípnutí a vyrvala mě z jedné noční můry do druhé.

Vybrala jsem si nejveselejší vyzváněcí tón, co jsem našla, ale bylo to jedno. Zvuk přesto pokaždé zasáhl můj mozek jako atomová bomba.

Otevřela jsem oči a zamžourala na budík na nočním stolku. Bylo po půlnoci.

Kurva.

Knight byl jediný, kdo kdy volal tak pozdě. Obvykle poté co ho vyhodili z nějakého baru, protože někoho málem zabil rozbitou lahví od piva v nepříčetném záchvatu zuřivosti. Takhle jsem s ním mluvit nedokázala. Už jsem s ním vůbec nedokázala mluvit. Nejen protože byl iracionální a rozzuřený, ale taky protože jsem věděla proč.

Já jediná jsem věděla proč.

Mobil mi znovu zazvonil v ruce, když jsem ho nesla přes ložnici svého dětství a jeho osvětlený displej mi svítil na cestu zlověstnou zelenou září. Nevím jak, ale i ve stavu polovičního bezvědomí jsem uměla vnímat jeho osobu, cítit nádech skořice v jeho pižmové kolínské a taky žár a nenávist, vyzařující z jeho mohutného těla. Ještě než jsem rozhrnula nikotinem zabarvené žaluzie, už jsem věděla, co najdu zaparkovaného venku pod pouličním osvětlením.

To mě však nepřipravilo na čirou hrůzu, která se dostavila, když jsem to skutečně uviděla.

Moje prsty pustily žaluzii, která spadla a zavřela se, zatímco mi ruka vylétla se zajíknutím k ústům. I když byla naše příjezdová cesta dlouhá a po obou stranách lemovaná lesem, poznala bych tu temnou postavu stojící na jejím konci mezi všemi. Byl tím, co obchází po nocích. Byl příšerou pod mou postelí. A když se naposled ukázal tam, kde jsem byla i já, překročil hranici, o níž jsem přísahala, že už ho k ní nikdy nepustím tak blízko, aby ji mohl znovu překonat.

„Co se děje, Punkerko?“ Knightův hlas zněl zlověstně, když se blížil. Dravě.

Vždycky jsem parkovala v sešlé boční ulici poblíž koncertního sálu, kde hrála Hansova kapela. Jenže té noci po vystoupení nebylo moje auto jediná známá věc, co na mě na Mable Drive čekala.

„Nevypadáš moc šťastně,“ ušklíbl se.

O krok jsem couvla a trhla sebou, když jsem bedry narazila na výklopné zadní dveře jeho zflikovaného monster-trucku.

„Tak jsi to říkala, ne? Že jsi teď o moc šťastnější?“ Knight mi vmetl má dřívější slova do tváře a zastavil se přímo přede mnou.

Viděla jsem, jak vymrštil ruku, ale stihla jsem se jen leknout, než mě uchopil masitou dlaní za čelist.

Knight mi zaryl palec a prsty do koutků úst a vytlačil je vzhůru do násilného úsměvu. „Usmívej se, Punkerko. Ukaž mi, jak jsi s ním kurva šťastná.“

Po zahanbené tváři mi stékaly horké slzy a snažila jsem se shodit Knightovu ruku. „Naser si!“ mumlala jsem znetvořenými ústy a strkala ho oběma rukama do pevné hrudi.

Knight zavrtěl hlavou. „C-c. Takhle se dáma nechová, princezno.“

„Neříkej mi tak!“ zařvala jsem a kopla ho do holeně.

„Ale líbí se ti být jeho princeznička. Říkalas, že jsi s ním šťastná.“ Knight sevřel moje ústa pevněji, vytlačil koutky ještě výš.

Zavřela jsem oči, takže mi po tvářích skanuly další slzy, a zašeptala jsem skrz zaťaté zuby: „Já tě nenávidím.“

Knight se ke mně naklonil a přitiskl čelo k mému. Voněl jako Southern Comfort a lehké camelky.

Stejně jako já.

„To je dobře,“ zašeptal Knight.

Aniž pustil můj zkřivený úsměv, přitiskl mi ústa ke rtům.

Čekala jsem, až přeskočí jiskra. Ten elektrický náboj, co mi projel od hlavy až k patě jako blesk směřující do země, kdykoli se Knightovy rty dotkly mých.

Jenže se to nedostavilo.

Místo toho jsem si připadala jen ponížená. Znásilněná. Bezmocná. Cítila jsem, jak mi Knightovy hrubé ruce stahují vinylové kalhoty ke kotníkům. Cítila jsem škubnutí kroužků v bradavkách, když mi strhl podprsenku a tílko. Ale necítila jsem, jak do mě vstupuje. Pokud šlo o to, byla jsem v myšlenkách jinde. Někde, kde jsem byla šťastnější.

Telefon v mé ruce mezitím umlkl, ale začal znovu zvonit. Srdce mi bušilo o vystouplá žebra.

Nedívej se, BB. Prostě se vrať do postele. Možná to není on. Prosím, ať…

Aniž jsem dala svým prstům souhlas, vyplížily se k jedné ze špinavých plastových příček a znovu ji nadzvedly, jen o zlomek centimetru. Knightův čopr pořád parkoval venku pod pouličním osvětlením, ale on už vedle něj nestál.

Dudlaj-dudlaj-dá!

V panice jsem rozhrnula žaluzii o trochu víc a přejela očima tmavou plochu mezi ulicí a svým oknem v prvním patře. Na příjezdové cestě Knight nebyl. Nebyl u domovních dveří. Těkala jsem očima po téměř neproniknutelné tmě v předzahrádce, přeskakovala jsem mezi borovicemi, dokud se ze stínu nevynořil pár téměř bezbarvých modrých očí.

Knightova bledá pleť jako by ve tmě zářila. Jeho dětsky jemné blond vlasy, kdysi ostříhané strojkem na kratičko, dorostly a byly ulízané dozadu. A maskáčové kapsáče vyměnil za černé levisky a koženou vestu motorkářského klubu. Z Knightovy nové motorkářské postavy šel stejný strach jako z vojenského zevnějšku, ale na rozdíl od někdejších identifikačních známek a maskáčů nebudil ani iluzi, že by byl hodný kluk.

Knight byl kurva strašidlo.

Nemohl mě vidět. Měla jsem zhasnuto a žaluzie porozhrnuté jen natolik, aby skrz ně vykukovala jedna z mých jaksepatří rozšířených zorniček, ale Knight stejně upíral zrak na tu štěrbinu. Jako by cítil pach mého strachu.

Ani se kurva nehni. Nevidí tě. Je to dobré. Nevidí tě.

Tajila jsem dech, zatímco Knight mhouřil oči na mé okno a vrčel do mobilu něco, co jsem mu potmě nedokázala odečítat ze rtů, ale ani jsem nemusela. O vteřinu později mi mobil cinknul v dlani na znamení, že mám hlasovou zprávu.

S posledním vražedně zachmuřeným pohledem si Knight odplivl na zem před mým domem, strčil telefon zpátky do kapsy a vydal se po příjezdové cestě, tiše jako stín.

Dívala jsem se, jak nasedá na čopra a řítí se pryč, a přitom můj roztřesený palec vyhledal hlasovou zprávu a stiskl vymazat, stejně jako už stokrát. Věděla jsem, že Knight ještě pořád volává uprostřed noci a pořád mi nechává nahodilé zlobné hlasové zprávy.

Jenom jsem nevěděla, že to dělá pod oknem mé ložnice.

Měsíc, téměř v úplňku, vykoukl ze svého úkrytu za borovicemi. Očividně se taky bál Knighta.

„Neboj,“ pošeptala jsem mu hlasem rozechvěným a nepřesvědčivým. „Já nás odtud dostanu.“

4

Po zbytek noci jsem civěla na strop své ložnice polepený hvězdičkami, jež ve tmě svítí. Vstala jsem, když se ozval budík, a odvlekla jsem se unavená a naštvaná ven.

Georgijská státní univerzita se pyšní tím, jak zatraceně městsky působí. Kampus je v centru Atlanty, prochází jím Peachtree Street a v docházkové vzdálenosti se nalézá Centennial Olympic Park, Philips Arena, CNN Center a několik čtvrtí s nejvyšší kriminalitou v zemi. Jedna z tříd, které jsem navštěvovala, byla v přestavěné parkovací garáži. Doslova. Místo schodů jste museli chodit z patra do patra po betonových rampách. Venku se skoro nedalo mluvit kvůli hluku z dopravy, hluku ze stavby a sirénám pohotovostních vozidel, vřeštícím po celý den – ne že by se vám tam chtělo otálet. Jak jste zůstali stát moc dlouho na místě, zaútočilo na vás hejno velice agresivních žebráků.

A to ani nemluvím o podzemce.

Právě jsem vstoupila do Langdale Hall a zastrčila pepřový sprej zpátky do kabelky, když mi zazvonil telefon. Jako na povel se mi začaly potit dlaně, ale když jsem mobil vytáhla a nepoznávala číslo volajícího, zvedl se mi navíc krevní tlak.

Panebože. To by mohl být Ken!

Sklapni. Není to Ken. Neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin, cos požádala Jasona, aby mu dal tvoje číslo. Kluci obvykle čekají aspoň dva dny, než holce zavolají.

Ale Knight to být nemůže. Je – podívala jsem se na displej nad neznámým číslem, kolik je hodin – jedenáct dopoledne. Nikdy mi nevolal před polednem.

Takže… telemarketing?

Jednoznačně. Je to určitě telemarketing.

Zhluboka jsem se nadechla a stiskla přijmout hovor. Pronesla jsem: „Haló?“ pak jsem se lekla a připravovala se na kanonádu hněvivých sprosťáren nebo rychlopalnou nabídku čehokoli.

Místo toho jsem uslyšela suchý, bezvýrazný hlas: „Tak prý jdu s tebou do cirkusu.“

Vybuchla jsem nervózním smíchem a po obličeji se mi rozlil tak široký úsměv, až na mě všichni smutní a vážní univerzitní studenti civěli, jako bych přišla o rozum.

Přiložila jsem telefon k uchu a vykročila na další přednášku. „Přesně tak,“ řekla jsem. „Domluvila jsem ti vstupní pohovor. Potřebujou novýho žongléra s polštáři.“

„Nabízejí příspěvek na penzijní pojištění?“

Uchechtla jsem se. „Ručím ti za to, že penzijko neposkytují.“

„Sakra. To teda nejspíš budu muset jít jen jako divák. Nechceš jít se mnou?“

Bolí mě tváře. Proč mě bolí tváře? Takovéhle to je, když se člověk usmívá? Už jsem to dávno nezažila.

„Jasně,“ vyjekla jsem.

„Odpoledne dojdu pro lístky. Vystoupení bude až v březnu. Víš tak dlouho předem, jak na tom budeš s časem?“

„Jo, každý den chodím buď do školy, nebo do práce, kromě nedělí.“

„Neděle. S tím se dá pracovat.“

S tím se dá pracovat.

Pyžamák byl milý; to jsem mu musela nechat.

„Hele, díky, že se mnou půjdeš,“ pronesla jsem vážnějším tónem. „Zaplatím ti za svůj lístek, až se příště uvidíme.“

„Jdeš v pátek k Jasonovi?“

Usmála jsem se bezprostřednosti jeho otázky. „Jo. A co ty?“

„Pravděpodobně tam budu.“

„Tak jo.“ Rozzářila jsem se.

„Tak jo.“

Oba jsme chvilku mlčeli, než jsem se rozpomněla, kde jsem.

„Hele, měla bych končit.“ Vzdychla jsem. „Už mi začne další přednáška.“

„Jaká?“

„Dějiny egyptského umění.“

„To je legrace. Asi tam začnu chodit taky. Jedna holka, co znám, mě nutí přezkušovat ji podle kartiček s otázkami před každým debilním testem. Teď už umím vyjmenovat všechny faraony podle dynastií.“

„Měl by sis dát pozor na pusu, jinak tě přinutím pomáhat mi taky se studiem statistiky.“

Ken se zasmál. „Moc rád ti pomůžu se studiem statistiky.“

„Ne, to bys nebyl rád. Je to nuda a ty nemáš rád nic.“ Zaculila jsem se.

„No, jsem nudný a miluju statistiku.“

„Nekecej, lháři. Musím končit.“

„Tak jo.“

„Tak jo.“

Zavěs první. Ne, ty zavěs první.

„Čau, Brooke.“

Kousla jsem se do rtu, abych potlačila přihlouplý úsměv. „Čau, Kene.“

Klidně jsem s ním mohla zůstat na telefonu, místo abych šla na přednášku, protože na konci dne vypadal můj sešit jako jedna velká čmáranice jen asi se třemi poznámkami, nesprávným datem v záhlaví a slovem PÁTEK napsaným obřími trojrozměrnými písmeny na konci stránky.

5

Obcházela jsem Jasonův kulečníkový stůl, vytahovala z jednotlivých kapes koule a oči se mi samy od sebe pořád zatoulávaly ke vstupním dveřím.

Nech toho, krucinál.

Co jestli nepřijde? Je pátek! Ovšemže přijde!

Panebože, co jestli přijde? Co mám dělat? Obejmout ho?

Cože? Ne! Vždyť víš, že to Ken nedělá. Nenechal se obejmout dokonce ani od Allena.

Ale my teď spolu jakože chodíme.

Máte domluvené jedno rande víc než ode dneška za měsíc. Uklidni se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kravaťák.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.