KNIHY DANIELA GRISE

V NAKLADATELSTVÍ MYSTERY PRESS

Lars

Říkají mi Lars

Lars láme kosti

Lars útočí

Lars pod palbou

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Daniel Gris, 2021

Cover Image © Shutterstock / FXQuadro, 2021

Cover Art © Lukáš Tuma, 2021

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2021

ISBN 978-80-7588-252-3 (epub)

ISBN 978-80-7588-253-0 (mobi)

OBSAH

KAPITOLA PRVNÍ: ŽÁDNEJ RITZ

KAPITOLA DRUHÁ: LETIŠTĚ

KAPITOLA TŘETÍ: KŠEFT ZA VŠECHNY PRACHY

KAPITOLA ČTVRTÁ: NA STOPĚ

KAPITOLA PÁTÁ: VŠECHNO V CAJKU

KAPITOLA ŠESTÁ: NE TAK ÚPLNĚ VŠECHNO V CAJKU

KAPITOLA SEDMÁ: HRABĚ MONTE LARS

KAPITOLA OSMÁ: PŘIHOŘÍVÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ: VICHR Z HOR

O autorovi

DRSNÉ KRIMI THRILLERY

Z NAKLADATELSTVÍ MYSTERY PRESS

Přečtěte si ukázku z knihy Pohřbená tajemství

Přečtěte si ukázku z knihy Chladný den pro vraždu

Tři nejsměšnější věci na světě jsou scvrklej pinďour, Fiat Multipla a výhružně se tvářící Fred.

O Fredovi vám něco řeknu. Když se narodil a jeho máti ho poprvý uviděla, poprosila doktora, ať se ještě jednou koukne dovnitř, jestli tam nenajde něco lepšího. Už tehdy bylo zřejmý, že ten kluk šarmu zrovna nepobral. Aby byl svět v rovnováze, s jeho intelektem to dopadlo stejně, takže je asi jasný, že neměl snadnej život. Bejt škaredej a hloupej ovšem neznamená, že se z vás nutně musí stát zmetek, jako se stal z Freda. Byl zákeřnej a zlej. Ne obyčejně zlej, ale vážně mega spratek. Žábám trhal nožičky jen proto, že je nemoh trhat ostatním dětem.

K tomu všemu navíc připočtěte, že díky nějaký vrozený anomálii mu obličejový svaly fungujou jinak, než běžnejm lidem. Když se usmívá, vypadá jako vraždící klaun, když je smutnej, má hubu od ucha k uchu, no a když se chce zatvářit krutopřísně…

Jak to co nejpřesnějc popsat? Představte si zkouřenýho francouzskýho buldočka a budete fakt hodně blízko.

Právě tak na mě teď koukal, a moh si to dovolit díky gorile za svejma zádama.

O Fredovi vám řeknu ještě něco. Jako polda jsem ho poslal do lochu, a pozdějc, když už jsem fungoval jako soukromý očko, ode mě dostal dvakrát pěknou nakládačku. Jedno i druhý si zasloužil, takže špatný svědomí z toho nemám, ale chápu, že on to může vidět kapku jinak. Sečteno a podtrženo, Fred mi má co vracet.

Že se to rozhod udělat zrovna teď a tady? No, někde a někdy k tomu dojít muselo. Teď a tady nejspíš proto, že…

„Tady to není žádnej Ritz, Larsi. Víme!?“

Jo, víme. Toho jsem si všim hned, když mě tu přivítali. Společný sprchy i hajzlíky, malý cimry, kovový palandy a mříže v oknech. Klíče od vší týhle parády má strážnej a ven se člověk dostane jen tehdy, když to dovolí soudce. Hogo fogo název tohohle zařízení je vazební věznice, ale každej, kdo tudy prošel, mu říká ždímačka.

To proto, že se z vás poldové během pobytu snaží vymáčknout všechno, co jste udělali. A někdy i to, co jste udělat ani nemohli, jako právě ze mě. Já byl totiž fakt nevinnej, oběť policejní zvůle a jasnej příklad justičního omylu. Že tohle říká každej?

No jo, říká.

Dokonce to tvrdí i Fred, o kterým přitom na tuty vím, že má na svědomí nejmíň tři lidi. Ne že by je sejmul přímo on, na to mu chybí koule. Ale někoho si na tu černou práci našel.

Tak jako teď.

Stál za ním chlap jako hora. Tomuhle typu lidí se slangově říká nukleární hovado a zrovna na něj to sedlo jako prdel na hrnec. Znal jsem ho už dřív, i když jen z doslechu. Igor, bejvalej kulturista a zápasník. Už někdy v osmnácti ho prý doživotně diskvalifikovali ze všech soutěží, protože mu v krvi našli víc chemie, než je v průměrně vybavený středoškolský laborce. Ne že by někdy viděl střední školu jinak než z autobusu.

Když už ho teda vylili z profi sportu, přestal se Igor žinýrovat. Přidal hormony k snídani, takže narost ještě víc. Když jsem ho prvně uviděl já, vypadal jako kříženec člověka a traktoru, přičemž blíž to měl k tomu druhýmu. Bylo mu pětatřicet a živil se jako námezdní bouchač. Povahou si s Fredem sedli a od jistý doby tvořili nerozlučnou dvojku. Součet jejich IQ pořád ještě dával dvouciferný číslo, ale většina z toho stejně patřila Fredovi. Igorovi jste mohli říct, ať vyleze na strop, a ten mongol by to zkoušel, dokud by se nerozlámal.

Tyhle dva dárečky jsem teda měl teď před sebou, v celejch sprchách jsme byli jen my tři a já se ocit asi půldruhý minuty od vlastního funusu.

„Měl sis krejt záda, Larsi.“

Fred chtěl nasadit škodolibej úsměv, ale s jeho pomateným ksichtem se mu to zrovna dvakrát nepovedlo.

Měl jsem si krejt záda. To vím přece taky, kurvašteluňk. Dělal jsem to celou dobu, protože nejen Fred měl na mě pifku. Vořežprutů, který si vzpomněli, že mi maj co vracet, se našlo víc. Ale žádnej si na mě netrouf, to až tihle dva.

Nebylo kam utýct, jediný dveře měl za zádama Igor a přes něj to fakt nešlo. Koukal jsem tý hoře chemickýho masa do tváře a musel jsem mít zakloněnou hlavu. Úzký prasečí očka a oteklý rty dávaly tušit, že tohle monstrum o pojmu práh bolesti nikdy ani neslyšelo.

„Nějaký poslední přání, Larsi?“

Přísahám, že kdybych se uměl modlit, v tu chvíli spustím. Namísto otčenáše jsem ale přišel s něčím jiným.

Vzpomněl jsem si na jednu z rad nebožtíka mýho táty, který mi vždycky vštěpoval po hrstech.

Když je už jasný, že se konfliktu nevyhneš a semele se to, ať řekneš cokoli, tak radši ukaž sílu. Nemáš co ztratit.

Spustil jsem teda oči z Igora a věnoval jeden ze svejch neodolatelnejch pohledů Fredovi.

„Poslouchej, ty kuřbuřte. Seber si tohodle dementa a táhněte pryč dřív, než nacpu tvoji hlavu do jeho prdele!“

Nikdy jsem netvrdil, že všechny tátovy rady jsou geniální. Anebo tahle chtěla jen líp načasovat.

Fred by možná couvnul, jenže Igor nejspíš pochopil význam slova dement a rozhod se jednat sám za sebe.

Viděli jste Matrix? A vzpomínáte na to, jak Neo sleduje pomalu letící střely a má přitom čas přemejšlet, kde se co podělalo? Právě takhle jsem to měl s Igorovou pěstí.

Zatímco se blížila a po centimetrech mi narůstala před očima, vybavoval jsem si do nejmenších podrobností všechno, co mě do týhle špinavý díry s mřížema na oknech dostalo.

Díky, Igore.

Takže…

Takže kde to všechno začalo?

Přece na letišti, když jsem se tři dny před silvestrem vracel ze svý každoroční zasloužený dovolený. Jen co na mě ten chlap za přepážkou tak divně kouknul, věděl jsem, že je zle. To proto, že…

Ne, ještě jinak.

Chcete vážně vědět, kde to začalo?

Už o pár tejdnů dřív v Exilu, když jsem poprvý uslyšel o tomhle kšeftu za všechny prachy.

Jak to teda celý začalo?

Zakázkou, která přilítla jednoho všedního listopadovýho odpoledne. Hrál jsem si tehdy zrovna v Exilu na pana domácího, což znamenalo, že jsem se v rámci svejch omezenejch schopností snažil zastoupit Gregora. Ten mi ráno cinknul, že mu někde něco vybouchlo, a jestli by dnes nemoh naložit starost o náš společnej byznys na mý ctěný bedra.

Přikejvnul jsem. Stejně jsem neměl na práci nic, co by nepočkalo, tak proč nepomoct parťákovi v nouzi.

V poledne jsem teda odemknul těžký dveře a doufal, že nepřijdou hosti, o který bych se musel starat. Štamgasti mi nevaděj, ty si už zvykli, ale občas k nám zabloudí někdo, kdo je pak nemile překvapenej osobitou hudbou a ještě osobitější obsluhou. Obvykle vyžaduje péči, na kterou je zvyklej odjinud, jenže to by musel narazit na vstřícnějšího barmana, než jsem já. Klasickýmu pinglovskýmu standardu se možná někdy blíží Gregor, ale ani o něj by v nějakým zavedeným podniku nejspíš nestáli.

U playlistu jsem se kapku zamyslel. V názorech na nejlepší metalový album všech dob se odborníci neshodnou, někdo říká, že je to The Number of the Beast od Iron Maiden, další by ze šuplete vytáhnul spíš Judas Priest a jejich British Steel nebo Restless and Wild od Accept. Pro mě je to samozřejmě Metallica s plackou Masters of Puppets, ale ten den jsem udělal kompromis všech kompromisů a do přehrávače strčil Back in Black.

Vím, co chcete říct. Že AC/DC hrajou spíš hard rock. I tak ale jde pořád ještě o slušnej nářez.

První host nakouknul kolem jedný, ale už od pohledu bylo znát, že zabloudil. Exil fakt není podnik pro kravaťáky a tenhle měl navíc koženou aktovku s nějakými lejstry. Jen co ho přes uši praštilo „Have a Drink on Me“, vzal zpátečku a ani se neohlídnul. Teprve za hodinu přišel vlasatec v triku Slayer, a po něm dva staří pardálové, kteří věčně kecaj o časech, kdy bylo líp, přeloženo o časech, kdy stáli častějc frontu na pívo než v lékárně.

Ještě pozdějc dorazila partička nějakejch sígrů a kšeft se pomalu rozjel.

Obsluhoval jsem, co mi skromný síly stačily, a i když si každej občas musel počkat, nikdo si nestěžoval. Zaprvý nebylo komu a zadruhý věděli, že Exil funguje v poněkud jiným časoprostoru než zbytek světa. Už došlo i na situace, kdy si lidi nalívali sami, což kupodivu nikdy nikdo nezneužil.

Mohlo bejt kolem pátý, když mi zazvonil osudnej telefonát.

Volal doktor Johan Bohr. Člověk, kterej mě pak do celý týhle šlamastiky uvrtal.

Kdy a jak jsem ho poznal? K tomu potřebuju skočit ve svým vyprávění ještě o čtyři pět let zpátky v čase.

Jeho jméno jsem poprvý zaslech v souvislosti Panem Režisérem, na jehož drahý polovičce jsem tehdy pracoval. Výsledek, nebo spíš nevýsledek toho kšeftu jsem pak zahlíd v jedněch bulvárních novinách, kterejma jsem listoval při odpoledním kafi. Čekal jsem tehdy na klienta, a zatímco ten trčel v dopravní zácpě, já jsem vzal do ruky jediný čtivo široko daleko. V barevným plátku graficky i obsahově nevalný úrovně se na straně tři psalo o rozvodu známýho režiséra s jeho mladičkou manželkou. Přesněji řečeno o tom, že se žádnej rozvod nekoná, neboť vzájemný rozpory opět jednou překonala nezdolná a nehynoucí láska.

Něco vám o tom rozvodu řeknu, protože mám informace z první ruky. V podstatě jsem ho tenkrát pomoh zařídit.

Tehdy šlo o to, že Pan Režisér, ikona a národní klenot, zahořel vášní pro mladou herečku ze svýho posledního majstrštyku. Slovo dalo slovo a skončili spolu nejdřív na jeho kanapi, a pak dokonce před oltářem. To první překvapivý nebylo, to druhý naopak velmi, protože tenhle celoživotní sukničkář se nikdy nedal ulovit. To až teď, na prahu sedmdesátky.

Všem bylo jasný, že došlo k nějaký domácí dohodě. Mistr občas přivře očko, aby si mladá paní mohla užít, na co on už nestačí. Výměnou za to ho ona nesmí zanedbávat, což se ovšem začalo dít poměrně záhy. Zprávy o jejích záletech navíc prosakovaly na veřejnost a stavěly Pana Režiséra do ostudný pozice. Jedno i druhý mu začalo vadit do tý míry, že se rozhod pro radikální řešení. Okamžitej a bezpodmínečnej rozvod. Bohužel měl ve svatební den srdce tak plný lásky, že netrval na předmanželský smlouvě, což ho teď mělo stát životní úspory.

Jedinou možností tak bylo přijít k soudu s důkazy o manželský nevěře, kterýžto jsem měl obstarat já. Netuším, jak Mistrův právník doktor Bohr přišel zrovna na mě, ale ani jsem se po tom nepídil. Zkrátka jsem dostal zakázku, tu jsem podle svejch nejlepších schopností zmáknul, a na konto mi pak dorazily vydělaný peníze. Čistá práce.

Popravdě jsem se tehdy moc nenadřel, protože přichytit mladou paní v nedbalkách nedalo velkou námahu. Zatímco její starej manžel doma oprašoval sošky od filmový akademie, ona oprašovala svý herecký kolegy. A nejenom je. Za ty dva tejdny, co jsem na ní visel, jsem napočítal a nafotil pět různejch typů, který si pustila pod sukni. Ta ženská by vojela i pánskou polobotku, což bylo z mejch materiálů víc než zřejmý, a rozvodovej soud by tak měl mít celkem snadnou práci a jasný zakončení. Holka spláče nad vejdělkem a starej pán bude propříště poučenej o tom, že radši pohřeb než další svatbu.

Jak moc jsem se mejlil, jsem pochopil až z toho bulvárního plátku při čekání na klienta. Podle tiskovýho vyjádření, který novinářům poskytli právníci obou znesvářenejch stran, došlo k urovnání sporů a manželé i dál hodlají vystupovat jako jeden duch a jedno tělo. Co jsme si, to jsme si, jedeme dál a love is all around. Tenkrát mi to nešlo do hlavy, ale netrvalo dlouho a doputovaly ke mně zákulisní informace, který mi celej ten podivnej obrat osvětlily.

Velkej Mistr, nestor a uměleckej táta několika režisérskejch pokolení, měl totiž mimo jinýho i zálibu v historii. Přesněji řečeno v jednom konkrétním dějinným úseku, kterej nemá z mnoha různejch důvodů zrovna dobrou image. Kdyby šlo jen o suchý pročítání knížek, tak nešť, jenže on se doma občas navlíknul do parádní uniformy s orlicí a jen tak pro sebe si před zrcadlem zahajloval. Jindy si zase vypil ranní kafíčko z porculánu s haknkrojcem. A tak podobně. Snad přitom vzpomínal na mladý léta, snad se jen cejtil silnější v kramflecích, na tom už nesejde. Podstatná je jiná věc. Pár těch jeho poklesků si totiž mladá paní natočila na kameru.

Tak došlo ke klasický patový situaci, protože proti jedněm kompro materiálům stály jiný, přibližně stejný ničivý síly. Zákonitě pak nemohlo nastat nic jinýho než velký usmíření, během kterýho se manželé křečovitě usmívali do novinářskejch objektivů. Co si u toho mysleli, je jiná věc, ale na stránkách bulváru jim to spolu fakt slušelo. Jen by člověk nesměl vědět o špíně pod tou pečlivě naleštěnou fasádou.

Nicméně případ Pana Režiséra byl prvním, na kterém jsem s doktorem Johanem Bohrem spolupracoval. Rozvod sice nevyšel podle jeho představ, ovšem podělal si to sám jeho klient, já svou část práce zvládnul na výbornou. Nijak mě teda nepřekvapilo, že když Bohr po čase potřeboval něco dalšího, zavolal zase mně.

Tak se stalo, že jsem pro něj během posledních let udělal pár kšeftů různý důležitosti, od sledování záletnejch manželů, až po jednu malou – ale fakt nepatrnou – průmyslovou špionáž. Pokaždý to dopadlo k oboustranný spokojenosti, takže když se pak jednou ozval v průběhu mý barmanský služby v Exilu, zved jsem telefon s lehkým srdcem.

Kardinální chyba mýho života.

Od jednoho ze stolů se zval nějakej otrapa.

„Můžu dostat ještě vodku?“

Probod jsem ho pohledem.

„Nevidíš, že telefonuju, sakra?!“

Tyhle mladý nemaj vychování. Hodinu cicmá jednoho panáka a na druhýho si vzpomene zrovna, když něco řeším.

„Haló! Jste tam, Larsi?“

Doktor Bohr se na dálku dožadoval mý pozornosti a já ho ujistil, že už poslouchám.

„Něco bych pro vás měl, ale je to na osobní rozmluvu. Jak jste na tom?“

Jak jste na tom? Tahle otázka patří v naší branži mezi ty klíčový. Nemá cenu vzít kšeft, když je člověk zaháčkovanej někde jinde, protože nakonec pořádně nezvládne ani jeden z nich. Vím, o čem mluvím, když jsem v oboru začínal, taky jsem byl podobně splašenej. Ale teď…

Teď jsem přikejvnul.

„Jsem volnej.“

„Výborně. Takže se sejdeme?“

Přelítnul jsem očima podnik, byla obsazená dobrá polovina židlí.

„Stačí zejtra ráno? Zrovna teď by mi to udělalo menší problém.“

Bohr naštěstí souhlasil.

„Stačí. V devět u nás?“

Tím u nás měl na mysli právnickou firmu, který šéfoval. Většinou jsem si chodil pro instrukce právě tam a teď to nemělo bejt jiný.

Znovu jsem kejvnul. „V devět je to tak akorát.“

„Budu se těšit, Larsi.“

Bohr zavěsil, já schoval telefon do kapsy a konečně jsem se moh zase věnovat podniku. Cestou kolem baru jsem nalil panáka jägermeistera a přines ho nedočkavci, kterej mě otravoval během telefonování.

Podíval se nejdřív na sklínku a pak na mě.

„Ale já chtěl vodku.“

„Vodka došla.“

Pohledem přeskočil k lahvi finlandie na pultu, ale ať už si myslel cokoli, vzal si to, co jsem mu přines. Pak se ozval s požadavkem na pití další chlap, po něm ještě někdo jinej, a za chvíli už jsem ctěnýho doktora Bohra pustil z hlavy. Proč taky ne, zajímat mě začne zase až zejtra v devět.

AC/DC dávno dohráli, v reprácích je vystřídal nejdřív strejček Ozzy a po něm nájezdníci Manowar. Teď Exilem ječely kytary Hatfielda s Mustainem, což znamená, že na řadu se přece jen dostala moje oblíbená Metallica, konkrétně jejich první album Kill ‘Em All z roku 1983. Tehdy hráli pánové ještě v sestavě Lars Ulrich, James Hetfield, Dave Mustaine a Cliff Burton, což se ale mělo už brzy změnit. Nejdřív ostatní vyrazili Davea jen proto, že chlastal sotva o kapku víc než oni. Nahradil ho Kirk Hammett, zatímco uraženej Mustaine si založil trucpodnik nazvanej Megadeath. Jo, ten Megadeath. Jen o tři roky pozdějc zmizel z Metallicy i Cliff Burton, kterýho na evropským turné rozmáznul autobus. Místo něj se baskytary chopil Jason Newsted a nová éra superskupiny mohla začít.

Jenže teď jsme byli pořád ještě na začátku. Podnikem duněla vypalovačka „Seek and Destroy“, já nalejval k jednomu stolu čtyři panáky Four Roses a svět se zdál bejt naprosto v pořádku.

Netušil jsem nic o tom, že jsem před chvílí během telefonátu s doktorem Bohrem nastoupil na cestu, která mě dovede skoro až do pekla. Mimo jiný i před rozmáchnutou pěst bijce Igora.

Ale postupně.

Zálibně jsem se rozhlíd po nóbl kanceláři.

Nebyl jsem tam poprvý, ale ten pohled mě pokaždý dostal. Představte si klub anglickejch džentlmenů, se všema těma koženejma sedačkama, mahagonovejma stolkama a kobercema hebkejma jako wimbledonskej trávník. Přihoďte obrovský prosklený regály plný odborný literatury a máte prostory advokátní firmy Bohr & Partners jako na dlani. V nich téměř neslyšně kmitalo pětatřicet lidí, od právnickejch es až po bezejmenný koncipienty, od mladičkejch sekretářek po starý pamětníky významnejch soudních procesů.

Těmhle všem pevnou rukou šéfoval Johan Bohr, padesátiletej chlap uhlazenýho chování a vybraný mluvy, což byly ty nejdokonalejší mimikry, jaký jsem kdy viděl. Ve skutečnosti šlo o hulváta, kterej svý podřízený ždímal jako mokrý ponožky. Ale i když jsem jeho fasádu dávno prokouk, nic to na věci neměnilo.

Jeho metody mi byly fuk, protože kdo jsem, abych soudil? Já nikdy neměl odpovědnost za firmu, myslím za skutečnej podnik s rozpočtovejma pravidlama, zaměstnancema a podobně. Exil byl vždycky spíš koníček než obživa a Gregora bych označením zaměstnanec urazil. Byl to tichej společník, hlučnej kámoš a především dobrá duše společnýho kšeftu. Bez něj bych náš bar nezvlád. To on má v hlavě náklady, tržby a termíny, já jen piju a sem tam za něj vezmu šichtu.

No vážně, k tomu, aby se mi příčily Bohrovy metody, nebyl důvod.

A navíc, ten chlap mi dával práci, za kterou pokaždý bez výhrad zaplatil.

„Něco na rozjezd, Larsi?“

Stál u obrovskýho likérníku, ve kterým byl snad všechen chlast světa. Věřím, že kdybych si řek o kolumbijskej rum z cukrový třtiny zalejvaný panenskou krví a destilovanej za čtvrtýho úplňku v roce, tak ho z nějaký police vyštrachá. Já jsem ovšem na přímočařejší pití.

„Jack Daniels by bodnul.“

Zatímco mně nalil podle objednávky, sám si cvrknul sotva na dno skleničky z lahve sherry.

Uvelebili jsme se v koženejch křeslech a já čekal, až Bohr spustí. Trochu s tím otálel, což se mu obvykle nestávalo. Ale výkop byl na něm a já nikam nespěchal.

Otevřely se dveře a nakoukla sekretářka, ale Bohr ji nemilosrdně vyrazil s tím, že tady pro nikoho není.

„Takže Larsi…“

Konečně jsme se pustili do práce.

„… něco bych pro vás měl. Tentokrát půjde o složitější věc, ale podle toho taky bude vypadat honorář.“

Na to jsem neměl co říct, takže jsem jen pokrčil rameny a on moh pokračovat.

„Jeden můj klient potřebuje najít jistého muže. Ovšem je v tom drobné omezení.“

„Omezení? A jaký přesně?“

„Budete to muset udělat postaru. Žádní kamarádi policajti, kteří zašťourají ve svých databázích a výsledek vám pak přinesou na stříbrném tácu. O tom, že je po něm sháňka, se nesmí dozvědět ani ten chlap, ani nikdo jiný. Rozumíte?“

Přání Bohrova klienta nebylo tak neobvyklý, jak se mohlo zdát. Spousta lidí má u sboru starý kamarády, já sám bych moh vyprávět. Co když má svý známý v uniformě i hledanej chlap? Svět je malej a nikdy nevíte, kdo se s kým paktuje.

„Zvládnete to, Larsi?“

Na to jsem moh říct jen, že…

„To záleží na tom, jaký dostanu podklady. Pak udělám, co budu moct.“

Bohr se zved od skleničky a přešel k psacímu stolu. Z prvního šuplete vytáhnul dvě obálky a nejdřív mi podal tu tenčí.

„Uvnitř je zadání. Někde v klidu se na to podívejte a pak mi dejte vědět, jestli tu práci berete.“

Přikejvnul jsem. „Fajn.“

Pak přišla na řadu naducanější obálka.

„Peníze na výdaje.“

Kouknul jsem dovnitř a obsah mi nadzvednul obočí. Chvíli jsem přemejšlel a pak jsem se podrbal ve fousech.

„Když jste prve mluvil o odpovídajícím honoráři, tak ten by byl přibližně kolik?“

Bohr upil ze skleničky a poté řek cifru, kterou obvykle neslýchám. Nemoh mu ujít můj údiv, takže se dopustil stručnýho vysvětlení.

„Zaprvé si klient uvědomuje obtížnost zakázky…“

Drbal se na tváři a hledal přesný slova.

„A dál?“

„Zadruhé je v honoráři započítána kompenzace za případné komplikace.“

„Komplikace?“

„Ano. Já žádnou podobnou zakázku od svého klienta nepřijal a tahle schůzka nikdy neproběhla. Rozumíme si?“

Jasně že jsme si rozuměli. Nebylo to poprvý, co jsme věci řešili v tomhle duchu. I když důsledně nedělám nic, co by bylo proti mýmu svědomí, ne každej kšeft jede po čistý lajně a podle zákona. V takovejch případech jsou zadavatelé sakra opatrný, protože kdyby se jen trochu otřeli o něco špinavýho, může je to stát léta budovanou imidž. Vůbec neříkám, že by ty lidi snad byli svatí, to ani omylem, ale čistej štít je pro ně základ. Takže radši připlatěj, jen když případnej kbelík sajrajtu padne na hlavu někomu jinýmu.

Pokud jde o mě, neměl jsem s tím problém. Už jsem byl po krk ve sračkách i zadarmo.

Věc se má tak, že někdy zkrátka ani nevím, pro koho vlastně dělám. A to je jedinej problém, kterej vidím. Protože nerad pracuju pro gaunery. U přímejch zakázek si to většinou ohlídám, ale takhle jsem se musel spolehnout na to, že Bohr je na tom podobně. Já vím, že morálně zásadovej advokát je něco jako jednorožec, kterýho taky nikdo nikdy neviděl, ale doufal jsem, že do žádný vyložený prasárny by se nepustil. Už jen z opatrnosti.

A navíc, Bohrova kancelář se specializovala na obchodní právo, nechodili k soudu hájit vrahy nebo zloděje. Dalo se proto předpokládat, že klientem je v tomhle případě nějakej finanční ústav, a chlap, kterýho mám najít, nejspíš utek s citlivejma papírama. Anebo s šéfovou oblíbenou asistentkou, čert ví, co z toho je víc pravděpodobný.

Dopil jsem bourbon a zved jsem se z křesla.

„Kouknu na zadání a během odpoledne vám dám vědět.“

„Výborně.“

„Kdybych usoudil, že to z nějakýho důvodu nepůjde, nechám vám obě obálky dole v recepci.“

Kejvnul k tý s penězma.

„V tom případě si pak podle svého uvážení něco vezměte za váš čas.“

„To nebude nutný. Zatím nashle.“

S těma slovama jsem vypadnul z jeho kanceláře, chodbou jsem se dostal k výtahu a tím pak ven, kde mi tvář profackovala listopadová přeháňka. Teprve tam jsem si uvědomil, že jestli tu práci vezmu, budu muset hejbnout zadkem. Už roky totiž trávím každej prosinec v Řecku, kde jsem schovanej před sněhem, otravnejma plískanicema a ještě otravnějšíma vánočníma koledama. Měsíc v malým domku poblíž pustý pláže je ten nejúčinnější detox, jakej si umíte představit. Netvrdím, že tam cvičím jógu a cpu se ovesnejma klíčkama, na něco takovýho nejsem dost velkej blázen. Ale ono stačí, když se člověk posadí na zápraží a kouká na západ slunce nad mořem. To mu pročistí čakry, i kdyby žádný neměl.

Jestli teda chci odlítnout na zaslouženou dovolenou v obvyklým termínu, mám na tuhle zakázku necelý dva tejdny. Což by stačilo v případě, kdybych moh zapřáhnout spřátelený poldy.

Jenže zadání tentokrát znělo jasně. Ten džob je třeba zmáknout pěkně postaru.

Zapadnul jsem do auta a přemejšlel, kam to vezmu. Táhlo na desátou a do Exilu se mi nechtělo. Zaprvý to bylo přes celý město, zadruhý bych ho musel otevřít a zatřetí jsem odtamtud vypad sotva před pár hodinama. Ale především jsem měl hlad, protože jsem ráno vyspával barmanskou šichtu a kvůli schůzce s Bohrem jsem nestih snídani.

Vyjel jsem a koukal po první asijský vývařovně nebo naleštěným fastfoodu. Urazil jsem sotva kilometr, když jsem potkal benzinku a hned za ní pobočku jedný profláknutý hamburgrárny. Líp to vyjít ani nemohlo. Nejdřív jsem nakrmil udejchaný koně pod kapotou a pak jsem přišel na řadu já.

Uvnitř podniku sedělo sotva deset lidí, což bylo fajn. Ještě víc mě potěšilo, že jsem nezahlíd žádný haranty, který pokaždý začnou dřív nebo pozdějc vřískat, že chtěj něco jinýho, než dostali.

Hladovejma očima jsem přejížděl tabule s nabídkou, a když jsem se dostal k hošíkovi za pultem, vychrlil jsem na něj objednávku.

„Burger s extra slaninou, dvojitý hranolky, majonézu a černý kafe.“

Vypadal na sedmnáct, na jmenovce firemního trička měl napsaný Tom a pod nepadnoucí kšiltovkou roztáhnul úsměv do nečekanejch parametrů.

„Můžu nabídnout cibulové kroužky? Máme je v akci šest za cenu pěti.“

Koukal jsem na něj a přemejšlel, jak ho co nejslušnějc odmítnout, abych neurazil jeho city. Nakonec jsem řek to, co mám v týhle situaci pokaždý na jazyku.

„Vypadám jako mentálně zaostalej?“

Zamžikal očkama, ale nacvičenej úsměv mu z tváře nezmizel.

„Prosím?“

„Jestli vypadám jako mentálně zaostalej, kterej neví, co a kolik toho si chce dát k jídlu.“

Polknul, ale grimasu udržel.

„Takže bez kroužků?“

„Jo, bez kroužků. Bez čehokoli navíc.“

Napad mě super byznys plán – fastfood, kde musej všichni zaměstnanci držet kušnu, aby nemohli otravovat zákazníky hloupejma dotazama. Otevřete takovej a budu k vám jezdit klidně přes celý město.

Hošík nacvakal objednávku do kasy a pak na mě kouknul.

„Vaše jméno?“

Měl jsem dojem, že jsem se přeslech.

„Cože moje?“

„Vaše jméno. V rámci zkvalitňování služeb vyvoláváme zákazníky jménem.“

Dobrou půlminutu jsem ho drtil pohledem, ale ani to s ním nehnulo.

„Pojď si pro to, vole.“

„Prosím?“

„Tak se jmenuju, Pojď si pro to, vole. Takže přesně takhle mě zavoláte, jasný? Kolik platím?“

Řek cifru, já mu nechal přiměřený dýško, a pak jsem si našel klidnej kout, kde se kouknu na Bohrovy materiály.

Z kapsy kabátu jsem vyndal tenkou obálku, byla zalepená a už na omak jsem cejtil, že toho uvnitř moc není. A taky že ne, vytáhnul jsem z ní jen jedinej papír s několika ručně psanejma poznámkama.

David Lom, nar. 1986 – 1988

Aktuální bydliště: neznámé

Dřívější bydliště: Kleinova 7

Rodinný stav: neznámý

Otec: neznámý

Matka: Marta Lomová, nar. 2. 8. 1960, dříve bytem Kleinova 7

Podoba: neznámá

Dosažené vzdělání a zaměstnání: neznámé

A to bylo všechno.

Tak moment, sakra. Tohle přece…

Obrátil jsem list, ale druhá strana vypadala jako čerstvě padlej sníh. Pak jsem pro jistotu ještě jednou nakouk do obálky, samozřejmě zbytečně. Těch osm řádků bylo skutečně to jediný, co jsem k zakázce dostal.

Zíral jsem na víc než skromný podklady a přemejšlel, co to má…

„Pojď si pro to, vole.“

Hlas z malýho repráku pod stropem donutil většinu osazenstva podniku zvednout hlavu. Já se nejdřív taky zarazil, až pak mi došlo, že mám připavený jídlo. Zved jsem se od stolu a důstojným krokem zamířil k pultu, kde už stál můj starej známej Tom. V rukou držel tác a čekal, co si ten fousatej a potetovanej blb ještě vymyslí. Ale už jsem ho nechal bejt, jen jsem slušně poděkoval za jídlo, mrknul na něj a vrátil se k práci.

Do burgrů jsem si přidal majonézu, dvojitá slanina nádherně křupala, a já během žvejkání zkoumal těch pár nanicovatejch poznámek, ze kterejch se nedalo vyčíst ani to, jestli je dotyčnej Lom naživu. Nebo hůř, jestli to náhodou není polda.

Dávno padla moje teorie o tom, že jde o maníka, kterej zdrhnul svýmu zaměstnavateli s citlivejma dokumentama. To by mi k němu totiž naservírovali komplet všechno včetně velikosti bot. Zatímco tenhle klient nezná k poptávanýho chlapovi ani přesný datum narození. O to zajímavější bylo, že ho zná u jeho matky.

A taky že ví o jeho dřívějším bydlišti.

Jenže jak moc dřívějším?

V poznámkách nestálo žádný město, předpokládal jsem teda, že půjde o to, ve kterým právě snídám. Kleinovu ulici jsem neznal, ale vytáh jsem z kapsy telefon a kouknul do mapy. Našel jsem ji ve starší dělnický zástavbě, ovšem číslování domů bylo nějak zmatený, většinou šlo o trojciferný numera. Jestli jsem chtěl vidět sedmičku, musel jsem nejspíš přímo na místo.

Spořádal jsem poslední drobky, olíznul si prsty a dorazil zbytek kafe, ale pořád ještě jsem nebyl rozhodnutej, co odpovím Bohrovi. Má cenu se do týhle rovnice s většinou neznámejch vůbec pouštět? Přišlo mi, že je to jako chystat se skládat puzzle se zavřenejma očima.

Na druhou stranu by mě v případě úspěchu čekal příjemnej finanční polštář, na kterým by se mi během dovolený hezky odpočívalo.

Nakonec jsem se rozhod počkat s finálním verdiktem, dokud se nekouknu do Kleinovy. Třeba ta práce nebude vůbec tak obtížná, jak se jeví. V prvním bytě prvního patra tam najdu paní Lomovou i se synem a bude vymalováno.

Jasně že jsem měl ještě z hamburgrárny zavolat Bohrovi, že to neberu. Dát na svůj instinkt. Nezaplítat se do toho.

Později jsem si to řek mockrát, nejčastějc před spaním na kavalci pod zamřížovaným oknem.

Jenže v tu chvíli mě zaslepily prachy. Byl jsem jako feťák, kterej si říká, že se přece nemůže nic stát, když vyzkouší jen kapku toho novýho zboží. Vždyť přestat může kdykoli, no ne?

No ne.

Jakmile jsem udělal první krok, najednou jsem nemoh zpátky.

Někdy mám pocit, že můj mozek pracuje na principu občasnejch výbuchů. Já, chlap, kterej nic nenechává náhodám, každou věc radši dvakrát ověřuje a třikrát měří, než řízne, někdy jako bych záměrně tohle všechno popřel a udělal naprostou stupiditu.

Jsem jako člověk s obsesí, kterej dává usilovnej pozor na to, aby se na chodníku vyhnul spárám mezi dlaždicema, až si kvůli tomu nevšimne, že šlápnul do největšího psího lívance v ulici.

Lars v kostce.

Když tak zpětně přemejšlím o tom, jestli byly peníze tím jediným háčkem, na kterej jsem se chytil, našel bych ještě jeden. Dokonce větší. Největší. Říká se mu domejšlivost.

Kdo jinej by moh přijít na kloub záhadě, ukrytý v několika větách v obálce od Bohra, než já? Ještě bych se smířil s tím, že někdo jinej zinkasuje honorář, ale už nikdy bych nemoh klidně spát s vědomím, že rozlousknul něco, co já předem vzdal.

Domejšlivost, zpupnost, pýcha… Říkejte tomu, jak chcete, ale přesně to mě dovedlo tam, kde teď jsem.

Z hamburgrárny jsem to vzal bez nějakýho dlouhýho dumání rovnou do Kleinovy ulice. Moh jsem si stokrát namlouvat, že se chci rozmyslet až na místě, ale ve skutečnosti už jsem rozhodnutej byl. Bohr se na mě obrátil proto, že jsem dobrej. Jeden z nejlepších. A já chtěl tu pověst potvrdit, třeba už jen kvůli tomu, že když zmáknu tohle, přijdou i zakázky zaplacený ještě o kapku líp.

Předpokládal jsem centrum přeplněný autama, takže jsem to říznul po okruhu, i když to znamenalo se pak notnej kus cesty vracet v opačným směru. Po patnácti minutách na čtyřproudovce jsem sjel do oblasti plný průmyslovejch staveb a skrz ni se probil do starý dělnický čtvrti. Odtamtud se odjakživa rekrutovali ti nejobyčejnější a nejpostradatelnější lidi do všech továren ve městě a jeho okolí. To místo vypadalo jako skanzen, ovšem bez turistů. Co by tam taky viděli? Ale abych jenom nepomlouval, směrem od řeky se čtvrť začínala měnit a vysloužilý baráky zvolna ustupovaly novejm komplexům pro kravaťáky.

Ovšem Kleinova byla pořád ještě v místech, na který se s modernizací hned tak nedostane. Rozhodně ne v nejbližších letech. Projížděl jsem ulicema, kde na sebe byly domy nalepený tak natěsno, jako kdyby se v listopadovým počasí potřebovaly zahřát. Z kanálů a výkopů v silnici stoupaly chuchvalce páry a na čelní sklo mi občas dopadlo pár špinavejch kapek. Když jsem je líznul stěračema, nechávaly za sebou rozpatlaný šmouhy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lars pod palbou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.