JOTA/2021The Binding

Copyright © Collins Chapterhouse Limited, 2019

Translation © Bronislava Grygová, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

ISBN epub 978-80-7462-212-0

Nickovi

ČÁST PRVNÍ

I

Když přišel ten dopis, byl jsem zrovna na poli a vázal jsem poslední snop obilí. Ruce se mi třásly tak, že jsem skoro nedokázal utáhnout smyčku. Byla to moje chyba, že jsme to museli dělat postaru, a propadl bych se hanbou, kdybych to teď vzdal. Zápolil jsem s tím po celé horké odpoledne, odháněl jsem černé mžitky, které se mi dělaly před očima, teď se stmívalo a byl jsem skoro hotov. Ostatní odešli, když začalo slunce zapadat, přes rameno na mě volali sbohem a já jsem byl rád. Konečně jsem byl o samotě a nemusel jsem předstírat, že dokážu pracovat stejným tempem jako oni. Pokračoval jsem a snažil jsem se nemyslet na to, jak snadno by nám to šlo se samovazačem. Bylo mi předtím moc zle a nezkontroloval jsem stroje – ne že bych si toho pamatoval z těch chvil, kdy jsem byl při smyslech, moc, léto mi připadalo jen jako ozvěny a duchové a temné bolavé okamžiky – a nikoho jiného to nenapadlo. Každý den jsem narazil na nějakou práci, kterou nikdo neudělal. Táta se snažil, jak to šlo, ale nemohl stihnout všechno. Kvůli mně jsme byli s pracemi pozadu celý rok.

Utáhl jsem povříslo pevně kolem snopu a hodil ho na hromadu k ostatním. Hotovo. Teď můžu jít domů… Ale kolem mě tancovaly a točily se stíny, temnější než tmavě fialový soumrak, a třásla se mi kolena. Dřepl jsem si, bolely mě kosti, až jsem lapal po dechu. Bylo to lepší – lepší než ty odporné bodavé křeče, které celé měsíce přicházely zcela nepředvídatelně – ale stále jsem si připadal křehký jako stařec. Zaťal jsem zuby. Byl jsem tak slabý, až se mi chtělo brečet. Ale to nedovolím, to bych radši umřel, i kdyby mě viděl plakat jenom pozdní letní úplněk.

„Emmette? Emmette!“

To jen Alta ke mně kráčela klikatou cestou mezi panáky obilí, ale přinutil jsem se vstát a snažil jsem se zahnat závrať. Pár hvězd se mi nad hlavou zhouplo nejprve jedním směrem a pak druhým. Odkašlal jsem si. „Tady jsem.“

„Proč jsi někoho nepoprosil, aby ti s tím pomohl? Máma měla strach, když procházeli kolem domu a ty jsi s nimi…“

„Nemusí si dělat starosti. Nejsem malé děcko.“ Palec mi krvácel tam, kde ostré stéblo prořízlo kůži. Krev měla příchuť prachu a horečky.

Alta zaváhala. Před rokem jsem byl stejně silný jako oni. Teď se na mě dívala s hlavou na bok, jako bych byl mladší než ona. „Ne, ale…“

„Chtěl jsem vidět, jak vychází měsíc.“

„Jasně.“ Soumrak jí zahalil tvář, ale pořád jsem viděl její tázavý pohled. „Nemůžeme ti přikázat, abys odpočíval. Když ti nezáleží na tom, aby ses uzdravil…“

„Mluvíš úplně jako ona. Jako máma.“

„Protože má pravdu! Nemůžeš čekat, že se uzdravíš raz dva, jako by se nic nestalo. Ne potom, co jsi byl tak nemocný.“

Nemocný. Jako kdybych ležel v posteli s kašlem, nebo jako kdybych zvracel anebo měl neštovice. I přes tu mlhu nočních děsů jsem si pamatoval víc, než si uvědomovali. Věděl jsem o křiku a halucinacích, o dnech, kdy jsem nedokázal přestat plakat anebo jsem nepoznával lidi kolem sebe. Pamatoval jsem si tu noc, kdy jsem holýma rukama rozbil okno. Kéž bych byl proseděl bezmocně celé dny na nočníku s průjmem. Pořád by to bylo lepší než mít na zápěstích stopy po provazech, kterými mě museli přivazovat k lůžku. Odvrátil jsem oči od Alty a sál jsem krev ze škrábance u kořene palce, olizoval jsem ji, dokud jsem nepřestal cítit její chuť.

„Prosím, Emmette,“ řekla Alta a pohladila mi prsty límec košile. „Odvedl jsi za celý den stejně dobrou práci jako každý jiný. Půjdeme teď domů?“

„Dobrá.“ Lehký vánek mi čechral chlupy na krku. Alta si všimla, jak se chvěju, a sklopila oči. „Co máme k večeři?“

Ukázala v úsměvu zuby. „Nic, když si nepospíšíš.“

„Prima. Dáme si závod.“

„Můžeš mě vyzvat, až nebudu mít na sobě korzet.“ Otočila se a zaprášená sukně se jí zvedla nad kotníky. Když se smála, vypadala pořád jako dítě, ale zemědělští dělníci se okolo ní začínali točit. Z některých úhlů už vypadala jako žena.

Plahočil jsem se vedle ní. Byl jsem tak vyčerpaný, až jsem si připadal jako opilý. Tma zhoustla, rozlévala se pod stromy a v živých plotech, zatímco hvězdy se ztrácely ve svitu měsíce. Myslel jsem na studenou vodu ze studny, čirou jako sklo, s drobnými zelenými smítky na dně – ach ne, na pivo, vonící trávou, hořké, žlutohnědé a ochucené tátovou speciální směsí bylinek. Po něm okamžitě usnu, ale to je dobře. Jediné, co jsem si přál, bylo zhasnout jako svíce a upadnout do bezesného bezvědomí. Žádné noční můry, žádné noční děsy, jen probuzení do čistého ranního svitu.

Hodiny ve vesnici odbíjely devátou, když jsme prošli brankou do zahrady. „Mám hlad jako vlk,“ prohlásila Alta. „Poslali mě pro tebe dřív, než jsem mohla…“

Přerušil ji matčin hlas. Křičela.

Alta zmlkla, branka se za námi zavřela. Naše oči se setkaly. Přes zahradu k nám dolétaly fragmenty slov: Jak můžeš říct… to nemůžeme, to prostě nemůžeme…

Svaly v nohou se mi roztřásly z dlouhého stání. Natáhl jsem ruku a opřel jsem se o zeď, přál jsem si, aby se mi zklidnilo srdce. Škvírou mezi kuchyňskými závěsy sem dopadalo světlo lampy. Díval jsem se, jak po místnosti přechází sem a tam stín. Můj otec.

„Nemůžeme tady zůstat celou noc,“ skoro zašeptala Alta.

„Nejspíš o nic nejde.“ Celý týden se hádali kvůli samovazači a proč ho nikdo předtím nezkontroloval. Nikdo z nich se slůvkem nezmínil, že je to moje práce.

Rána. Na kuchyňský stůl dopadly pěsti. Táta zvýšil hlas. „Co čekáš, že udělám? Že řeknu ne? Ta prokletá čarodějnice na nás okamžitě uvalí kletbu…“

„To už udělala! Podívej se na něho, Roberte – co když se nikdy neuzdraví? Je to její vina…“

„Jeho vlastní vina, chceš říct… kdyby…“ Na okamžik mi v uších zazněl vysoký tón a přehlušil tátův hlas. Svět se zhoupnul a zase narovnal, jako by zavibroval na své ose. Spolkl jsem nával nevolnosti. Když jsem se dokázal znovu soustředit, bylo ticho.

„To nevíme,“ řekl nakonec táta dost hlasitě, abychom to slyšeli. „Mohla mu pomoct. Celé týdny psala a ptala se, jak se mu daří.“

„Protože ho chtěla dostat! Ne, Roberte, ne, to nedovolím, jeho místo je tady s námi, ať udělal cokoliv, je to pořád náš syn – a ona, nahání mi hrůzu…“

„Nikdy jsi ji neviděla. Tys tam nemusela jít a…“

„To je mi jedno! Už toho napáchala dost. Nedostane ho.“

Alta se na mě podívala. Něco v její tváři se změnilo, vzala mě za zápěstí a táhla mě za sebou. „Jdeme dovnitř,“ řekla vysokým sebejistým hlasem, jakým volávala na slepice. „Byl to dlouhý den, musíš mít hlad jako vlk, tak jako já. Doufám, že zbyl nějaký koláč, jinak někoho zapíchnu. Vidličkou rovnou do srdce. A sním ho.“ Přede dveřmi se zastavila a dodala: „S hořčicí.“ Pak dveře rázně otevřela.

Rodiče stáli na opačných stranách kuchyně: táta u okna, zády k nám, máma u krbu, na tváři měla rudé fleky jako namalované rtěnkou. Mezi nimi, na stole, ležel silný list krémového papíru a otevřená obálka. Máma rychle přelétla pohledem z Alty na mě a udělala půl kroku směrem k obálce na stole.

„Večeře,“ zahlaholila Alta. „Emmette, sedni si, vypadáš, jako bys měl omdlít. Bože, nikdo ještě ani nenachystal na stůl. Doufám, že koláč je v troubě.“ Položila vedle mě hromadu talířů. „Chleba? Pivo? Vážně, mohla bych dělat děvečku pro všechno…“ Zmizela ve spíži.

„Emmette,“ řekl táta, ale neotočil se. „Na stole je dopis. Měl by sis ho přečíst.“

Přisunul jsem si dopis k sobě. Psaní se přede mnou rozostřilo v jednu beztvarou skvrnu. „Mám oči plné prachu. Řekni mi, co v něm je.“

Táta sklonil hlavu, na krku mu naskakovaly žíly, jako by vláčel něco těžkého. „Knihvazačka chce učně.“

Máma vydala zvuk, jako by skousla slovo.

„Učně?“ opakoval jsem.

Nastalo ticho. Kousek měsíce svítil škvírou v závěsech a pokrýval všechno, co mu stálo v cestě, stříbrem. V jeho svitu vypadaly tátovy vlasy mastné a šedé. „Tebe,“ řekl.

Alta stála ve dveřích od spíže, v rukou držela sklenici nakládaných okurek. Chvíli jsem si myslel, že ji upustí, ale opatrně ji postavila na příborník. Sklo dopadlo na dřevo hlasitěji, než kdyby se sklenice roztříštila.

„Jsem moc starý na to, abych byl učněm.“

„Ne podle ní.“

„Myslel jsem…“ Moje ruka se rozplácla na stole. Hubená bílá ruka, kterou jsem skoro nepoznával. Ruka, která nedokázala odvést poctivou nádenickou práci. „Je mi líp. Brzo…“ Zmlkl jsem, protože můj hlas mi připadal stejně cizí jako moje prsty.

„V tom to není, synu.“

„Vím, že jsem teď k ničemu…“

„Ale zlato,“ ozvala se máma. „To není tvoje vina… nemůžeš za to, že jsi byl nemocný. Brzy budeš zase ve své kůži. Pokud jde o to… Víš, že jsme si vždycky mysleli, že jednou povedeš farmu se svým otcem. A klidně bys mohl, pořád můžeš… ale…“ Očima se setkala s tátovýma. „Neposíláme tě pryč. Ona o tebe žádá.“

„Nevím, kdo to je. Neznám ji.“

„Vazačství je… dobré řemeslo. Poctivé řemeslo. Není čeho se bát.“ Alta poklepala na příborník a máma se na ni podívala přes rameno, zrovna když rychle rukou zachytila talíř, aby nespadl na podlahu. „Alto, dávej pozor!“

Srdce mi splašeně tlouklo. „Ale… ty přece knihy nenávidíš. Jsou špatné. Vždycky jsi mi to říkal – když jsem donesl domů tu knihu z jarního jarmarku…“

Podívali se na sebe tak rychle, že se význam jejich pohledů nedal interpretovat. Táta řekl: „Na tom teď nesejde.“

„Ale…“ obrátil jsem se na matku. Nedokázal jsem to vyjádřit slovy: tu rychlou změnu tématu, když se někdo o nějaké knize jen zmínil, to znechucení už jen nad tím slovem – kniha, ten výraz v jejich tvářích… To, jak mě zasmušile táhla pryč od toho odporného průčelí obchodu – A. Fogatini, zastavárník a licencovaný knihkupec – jednoho dne, když jsem byl ještě malý a zabloudili jsme v Castlefordu. „Co myslíš tím, že je to dobré řemeslo?“

„Není to…“ máma se nadechla. „Možná to není to, co bych si přála předtím, než…“

„Hildo!“ Táta zabořil prsty z boku do krku a hnětl si sval, jako by ho bolel. „Nemáš na výběr, chlapče. Bude to klidný život. Je to daleko odevšad, ale to není špatné. Klid. Žádná těžká dřina, nikdo, kdo by se tě pokoušel svést na scestí…“ Odkašlal si. „A všichni nejsou jako ona. Usadíš se, naučíš se řemeslo a pak… No. Ve městě jsou i knihvazači, kteří mají svůj vlastní kočár.“

Křehké ticho. Alta poklepala prsty na víčko zavařovací sklenice a podívala se na mě.

„Ale já… já jsem nikdy… proč si myslí, že zrovna já…?“ Nikdo z nich se mi teď nepodíval do očí. „To chcete říct, že nemám na vybranou?“

Žádná odpověď. Nakonec Alta přešla přes místnost a zvedla dopis. „Jakmile bude schopen cesty,“ předčítala nahlas. „Ve vazárně bývá v zimě velmi chladno. Prosím, zajistěte, aby měl s sebou teplé oblečení. Proč píše vám a ne Emmettovi? Copak neví, že umí číst?“

„Takhle to dělají všichni,“ vysvětloval táta. „Rodiče se žádají, aby dali dítě do učení, tak to funguje.“

Nezáleželo na tom. Moje ruce na stole byly samá šlacha a kost. Před rokem byly hnědé a svalnaté, skoro jako ruce dospělého muže, teď nepatřily nikomu. Nehodí se na nic než na řemeslo, kterým moji rodiče pohrdali. Ale proč by si vybrala mě, kdyby ji oni o to nepožádali? Roztáhl jsem prsty a zatlačil do desky stolu, jako bych mohl kůží na dlaních do sebe nasát sílu dřeva.

„Co když odmítnu?“

Otec šel ke kredenci, sehnul se a vytáhl láhev ostružinového ginu. Byl to silný sladký nápoj, který máma nabízela jen o svátcích anebo jako medicínu, ale táta si nalil půl hrnku a máma neřekla ani slovo.

„Tady pro tebe není místo. Možná bys měl být vděčný. Je to něco, na co stačíš.“ Hodil do sebe půl dávky z hrnku a zakašlal.

Nadechl jsem se, odhodlaný nedovolit, aby se mi zlomil hlas. „Jakmile se uzdravím, budu stejně silný jako…“

„Využij tu příležitost co nejlíp,“ řekl.

„Ale já ne…“

„Emmette,“ vložila se do hovoru máma, „prosím… Je to správná věc. Ona bude vědět, co s tebou dělat.“

„Co se mnou dělat?“

„Myslím tím… kdybys znovu onemocněl, ona…“

„Něco jako blázinec? To je ono? Posíláte mě pryč kamsi na míle daleko, protože se můžu každou chvíli znova zcvoknout?“

„Ona tě chce,“ řekla máma a svírala v rukou sukni, jako by z ní chtěla vyždímat vodu. „Kéž bys nemusel odejít.“

„Pak tedy neodejdu!“

„Půjdeš, hochu,“ řekl táta. „Bůh ví, že už jsi nám přinesl dost trablů.“

„Roberte!“

„Půjdeš. I kdybych tě měl svázat a nechat u jejích dveří, půjdeš. Připrav se, pojedeme zítra.“

„Zítra?“ Alta se otočila tak rychle, až její cop zasvištěl jako provaz. „Nemůže jet zítra, potřebuje čas, aby si zabalil věci… a pak jsou žně, dožínky… Prosím, tati!“

„Drž zobák!“

Ticho.

„Zítra?“ Skvrny na máminých tvářích se rozhořely šarlatově červenou. „Neříkali jsme…“ Zmlkla. Otec dopil gin, polkl s takovou grimasou, jako by měl ústa plná ledu.

Otevřel jsem pusu, abych mámě řekl, že je to v pořádku, že pojedu a že si už o mě nebudou muset dělat starosti – ale v ústech jsem měl příliš sucho od toho, jak jsem pracoval na poli.

„Ještě pár dní. Roberte, ostatní učni odjedou až po žních – a on ještě není v pořádku, pár dní…“

„Jsou mladší než on. A když vydržel celý den na poli, je dost v pořádku na to, aby mohl cestovat.“

„Ano, ale…“ Popošla k němu a chytila ho za paži, aby se nemohl otočit zády. „Ještě chvíli.“

„Proboha, Hildo!“ Vydal zvuk, jako by se dusil, a snažil se jí vykroutit. „Nedělej to ještě těžší. Myslíš, že já ho chci nechat jít? Myslíš, že potom, co jsme toho tolik zkusili – snažili se žít čestně –, myslíš, že jsem na to hrdý, když můj vlastní otec přišel při křížové výpravě o oko?“

Máma pohlédla na Altu a na mě. „Nemluv o tom před…“

„Co na tom teď záleží?“ Otřel si předloktím obličej a pak s bezmocným gestem mrštil hrnkem o zem. Nerozbil se. Alta ho sledovala, jak se k ní přikutálel a zastavil se. Táta se k nám otočil zády a sklonil se nad příborníkem, jako by se snažil popadnout dech. Bylo ticho.

„Pojedu,“ řekl jsem. „Pojedu zítra.“ Nedokázal jsem se na nikoho z nich podívat. Vstal jsem, kolenem jsem se udeřil o roh stolu, když jsem zasouval židli. S námahou jsem došel ke dveřím. Klika se zdála menší a tužší než obvykle, a když se dveře otevřely, její cvaknutí se odráželo ozvěnou od zdí.

Venku měsíc rozdělil svět na tmavě modrou a stříbrnou část. Vzduch byl teplý a jemný jako smetana, voněl senem a letním prachem. V nedalekém poli houkala sova.

Vrávoral jsem na druhou stranu zahrady a opřel se zády o zídku. Těžko se mi dýchalo. V uších mi zněl matčin hlas: Ta zatracená čarodějnice na nás uvalí kletbu. A otcova odpověď: To už udělala.

Měli pravdu, nejsem k ničemu. Trápení ve mně rostlo, stejně silné jako bodavá bolest v mých nohou. Před tímhle jsem nebyl v životě nemocný. Nevěděl jsem, že mě moje tělo může zradit, že moje mysl může zhasnout jako lampa a nezůstane po ní nic než tma. Nepamatoval jsem si, jak jsem onemocněl, a když jsem si zkoušel vzpomenout, viděl jsem jenom zmatené útržky poznamenané nočními děsy. I moje vzpomínky na život předtím – na minulé jaro, minulou zimu – byly zabarvené stejným stínem sněti, jako kdyby už nic nebylo zdravé a v pořádku. Vím, že jsem zkolaboval po letním slunovratu, protože mi to řekla máma, a že jsem se zrovna vracel domů z Castlefordu. Ale nikdo mi nevysvětlil, kde jsem byl ani co se stalo. Určitě jsem řídil povoz – nejspíš bez klobouku a na horkém slunci – ale když jsem si snažil vzpomenout, neviděl jsem nic než vlnící se fata morgánu, poslední záblesk slunce v závratné výšce, než mě pohltila tma. Celé týdny potom jsem přicházel k vědomí, jen abych křičel, bojoval a prosil je, aby mě odvázali. Není divu, že se mě chtějí zbavit.

Zavřel jsem oči. Pořád jsem viděl ty tři, jak se drží navzájem. Něco za mnou zašeptalo, zaškrábalo na zeď jako drápky. Nebylo to doopravdy, ale přehlušilo to sovu i šumění stromů. Položil jsem si hlavu na ruce a předstíral jsem, že nic neslyším.

Musel jsem se instinktivně stáhnout do nejtmavšího kouta, protože když jsem otevřel oči, stála uprostřed zahrady Alta a volala na mě, aniž by se podívala mým směrem. Měsíc se posunul, visel teď nad štítem budovy statku a všechny stíny byly krátké a krčily se u země.

„Emmette?“

„Tady jsem,“ odpověděl jsem. Alta vyskočila, udělala krok vpřed a zírala na mě.

„Co tam děláš? Spal jsi?“

„Ne.“

Zaváhala. Za ní se v horním okně mihlo světlo lampy, jak si šel někdo lehnout. Snažil jsem se postavit na nohy a na chvíli jsem toho nechal, svraštil jsem obličej bolestí, která mi vystřelovala do kloubů.

Sledovala mě, jak vstávám, ale nepomohla mi. „Myslel jsi to vážně? Že pojedeš? Zítra?“

„Táta to myslel vážně, když řekl, že nemám na vybranou.“

Čekal jsem, že nebude souhlasit. Alta byla chytrá, uměla hledat nové cesty nebo způsoby, jak si s něčím poradit, jak otevírat pomyslné zámky. Ale ona jen nastavila tvář měsíci, aby jí vybělil tvář. Polkl jsem. Ta pitomá závrať se vrátila – naráz, táhla mě na jednu stranu a pak na druhou – a já jsem se kymácel u zdi a snažil se zklidnit dech.

„Emmette? Jsi v pořádku?“ Kousla se do rtu. „Ne, jasně že ne. Sedni si.“

Nechtěl jsem ji poslechnout, ale kolena se mi sama podlomila. Zavřel jsem oči a vdechoval noční vůni sena a ochlazující se země, přezrálou sladkost rozdrceného býlí a smrdutý pach chlévské mrvy. Altě se zvedla a zašustila sukně, když klesla vedle mě.

„Přála bych si, abys nemusel odejít.“

Zvedl jsem jedno rameno, aniž bych se na ni podíval, a nechal je znovu klesnout.

„Ale… možná je to ta nejlepší věc…“

„Jak by mohla být?“ Polkl jsem a snažil se zaplnit tu trhlinu ve svém hlase. „Dobře, chápu. Jsem tu k ničemu. Všem vám bude líp, když… budu tam, kde je ona, ta knihvazačka.“

„V močálech, na silnici do Castlefordu.“

„Správně.“ Čím asi páchnou bažiny? Stojatou vodou, hnijícím rákosem. Bahnem. Bahnem, které vás spolkne zaživa, když sejdete příliš daleko z cesty, a nikdy vás už nevyplivne zpátky… „Jak to, že o tom tolik víš?“

„Máma s tátou myslí jenom na tvoje dobro. Po tom všem, co se stalo… Budeš tam v bezpečí.“

„To říkala máma.“

Pauza. Začala si okusovat nehet palce. V sadu za stájemi zaklokotal slavík a pak zmlkl.

„Nevíš, jaké to pro ně je, Emmette. Žít v neustálých obavách. Dlužíš jim trochu klidu.“

„Nemůžu za to, že jsem byl nemocný!“

„Můžeš za to, že…“ Hlasitě vydechla. „Ne, já vím, nechtěla jsem… já jen, že my všichni potřebujeme… prosím tě, nehněvej se. Je to dobrá věc. Naučíš se řemeslo.“

„Ano. Dělat knihy.“

Trhla sebou. „Vybrala si tě. To musí znamenat…“

„Co to znamená? Jak si mě mohla vybrat, když mě nikdy ani neviděla?“ Myslel jsem, že Alta začne mluvit, ale když jsem k ní otočil hlavu, hleděla na měsíc a v obličeji neměla žádný výraz. Tváře měla propadlejší, než je mívala před tím, než jsem onemocněl, a kůže pod očima vypadala, jako by na ní zůstaly šmouhy od popela. Připadala mi cizí, nedostupná a vzdálená.

„Přijdu tě navštívit, kdykoliv budu moci,“ řekla, jako by to byla odpověď.

Zaklonil jsem hlavu, až jsem ucítil na týle kamennou zeď. „Přemluvili tě, co?“

„Nikdy jsem tátu takhle neviděla,“ odpověděla. „Tak naštvaného.“

„Já ano,“ řekl jsem. „Jednou mě uhodil.“

„Jo,“ řekla, „no, asi jsi…“ Odmlčela se.

„Když jsem byl malý,“ vysvětloval jsem. „To si nemůžeš pamatovat. Bylo to o jarním jarmarku.“

„Aha.“ Když jsem zvedl hlavu, uhnula očima. „Ne, to si nepamatuju.“

„Koupil jsem… byl tam jeden chlápek, prodával knihy.“ V duchu jsem slyšel, jak mi v kapse cinkaly mince, které jsem si vydělal pochůzkami – šest pencí ve čtvrtpencích, bylo jich tolik, že jsem měl vypoulenou kapsu – a připomněl jsem si tu opojnou a bezstarostnou radost, že jdu na jarmark, odlepím se od ostatních a můžu přemítat, co si koupím. Procházel jsem kolem masa a kuřat, ryb z Coldwateru a vzorovaných bavlněných látek z Castlefordu, zastavil jsem se u stánku se sladkostmi a pak jsem se vydal k dalšímu stánku o kousek dál, kde jsem zahlédl zlato a syté barvy. Vlastně to ani nebyl stánek, jenom selský stůl, který hlídal muž s roztěkanýma očima, ale ležely na něm štosy knih. „To bylo poprvé, co jsem je viděl. Nevěděl jsem, co to je.“

Na Altině tváři se objevil znovu ten zvídavý a ostražitý výraz. „Myslíš…?“

„Zapomeň na to.“ Nevím, proč jsem jí to vyprávěl, nechtěl jsem na to vzpomínat. Ale teď jsem už nemohl vzpomínkám zabránit. Myslel jsem si, že jsou to krabice, malé pozlacené a kůží zdobené truhlice na věci, jako bylo mámino stříbro nebo tátovy šachové figurky. Potuloval jsem se okolo, cinkal svými penězi a ten muž se nejprve ohlédl přes levé i pravé rameno a pak se na mě usmál. „Ach, jaké zlatovlasé princátko! Přejete si příběh, mladý pane? Příběh o vraždě nebo krvesmilstvu, hanbě nebo slávě, o lásce tak spalující, že je na ni lépe zapomenout, anebo o temném činu? Pak jste tu správně, mladý pane, mám tu jen ty nejlepší, budou vám vyprávět pravdivé a hrůzné příběhy, o násilí, vášni a vzrušení – anebo pokud hledáte zábavné věci, mám jich tu pár taky, velmi vzácných, věci, kterých se lidé zbavují! Jen se podívejte, mladý pane, račte upřít své zraky na tuto… svázanou před mnoha lety mistrem v Castlefordu.“

Lezlo mi na nervy, že mě oslovuje mladý pane, jenže ta kniha se otevřela, když mi ji podával, a já jsem ji už nedokázal vrátit. Jakmile jsem uviděl na stránkách písmena, pochopil jsem: je to spousta stránek namačkaných dohromady – něco jako dopisy, spousta dopisů, jen v lepší krabici – a příběh, který pokračuje dál a dál. „Kolik to stojí?“

„Ach, tady ta, mladý pane? Na mladého muže máte skvělý vkus. Tahle je speciální, skutečně dobrodružný příběh, pořádně s vámi zamává. Devět pencí. Anebo můžete mít dvě za šilink.“

Chtěl jsem tu knihu. Nevěděl jsem proč, ale prostě mě svrběly prsty. „Mám jenom šest pencí.“

„Beru,“ řekl a luskl na mě prsty. Široký úsměv zmizel, když jsem sledoval jeho nervózní roztěkaný pohled, všiml jsem si, jak se o kousek dál tvoří hlouček mužů, kteří si něco mumlají.

„Tady máte.“ Vysypal jsem mu do dlaně z kapsy drobné. Jednu minci nechal upadnout, ale pořád zíral na ty muže a nesehnul se, aby ji zvedl. „Děkuji.“

Vzal jsem knihu a uháněl pryč, cítil jsem se vítězně a zároveň nesvůj. Když jsem doběhl na rušné hlavní tržiště, zastavil jsem se a ohlédl se: ta skupina šla směrem ke stánku toho muže, který teď zběsile házel knížky do oprýskaného vozíku za ním.

Něco mě varovalo, abych se tam nedíval. Utíkal jsem domů, knihu jsem držel přes manžetu od košile, abych si ji neušpinil zpocenými prsty. Sedl jsem si na sluncem ozářené schody od stodoly – nikdo mě neuvidí, byli ještě na trhu – a pustil jsem se do zkoumání. Nic podobného jsem ještě neviděl. Byla sytě, tmavě červená, zdobená zlatem a na omak měkká jako pokožka. Když jsem ji otevřel, stoupal z ní pach zatuchliny a dřeva, jako by se jí léta nikdo nedotkl.

Vtáhla mě do sebe.

Děj se odehrával ve vojenském táboře v nějaké cizí zemi a zprvu jsem byl zmatený: byla tu spousta kapitánů a majorů a plukovníků, hádali se kvůli vojenské taktice a vyhrožovali si válečným soudem. Ale něco mě ponoukalo, abych četl dál: viděl jsem to, každičký detail, slyšel jsem koně a zvuk větru narážejícího do stanového plátna, cítil jsem, jak mi srdce buší rychleji při vůni střelného prachu… Škobrtal jsem dál, zaujatý proti své vůli, a pomalu jsem začínal chápat, že jde o předvečer bitvy a že ten muž v knize je hrdina. Až vyjde slunce, povede své vojsko k velkolepému vítězství – a já jsem cítil jeho vzrušení, jeho očekávání, cítil jsem to sám na sobě…

„Co to sakra děláš?“

Kouzlo se zlomilo. Instinktivně jsem se postavil a zamrkal do mlhy. Táta – a ostatní za ním, máma s Altou v náručí, všichni se už vrátili z trhu. Už… ale ono se stmívalo.

„Emmette, ptal jsem se tě, co to děláš!“ Ale nečekal na odpověď a vytrhl mi knihu z ruky. Když viděl, co to je, výraz v obličeji mu ztvrdl. „Kdes to vzal?“

Od jednoho člověka, chtěl jsem říct, prostě od jednoho muže na jarmarku, měl jich tam desítky a vypadaly jako šperkovnice, zdobené kůží a zlatem… Ale když jsem viděl výraz otcovy tváře, něco mi vysušilo hlasivky a já jsem nemohl mluvit.

„Roberte? Co…“ máma se po knize natáhla a pak se odtáhla, jako by ji ta knížka uštkla.

„Spálím to.“

„Ne!“ Máma postavila Altu na zem a klopýtla vpřed, aby zadržela tátovu ruku. „Ne, jak bys mohl? Pohřbi ji!“

„Je stará, Hildo. Všichni jsou už dávno mrtví.“

„To nesmíš. Jen pro všechny případy. Zbav se jí. Vyhoď ji.“

„Aby ji našel někdo jiný?“

„Víš, že ji nesmíš spálit.“ Chvíli zírali jeden na druhého s napjatými tvářemi. „Zakopej ji. Někde na bezpečném místě.“

Nakonec táta krátce a odměřeně přikývl. Alta dostala škytavku a začala natahovat moldánky. Táta hodil knihu jednomu z pomocníků. „Na. Zabal to pořádně. Zanesu ji hrobníkovi.“ Pak se obrátil znovu ke mně. „Emmette,“ spustil, „už tě nikdy nechci znovu vidět s knihou. Rozumíš?“

Nerozuměl jsem. Co se stalo? Koupil jsem si ji, neukradl jsem ji, ale i tak jsem provedl něco neodpustitelného. Přikývl jsem, ještě pořád jsem byl rozrušený z obrazů, které jsem viděl. Ocitl jsem se někde jinde, v jiném světě.

„Dobrá. Pamatuj si to,“ dodal táta.

Pak mě udeřil.

Už tě nikdy nechci znovu vidět s knihou.

Ale teď mě posílají k vazačce knih, jako kdyby to nebezpečí, před kterým mě táta varoval, nahradilo něco horšího. Jako bych teď já byl tím nebezpečím.

Podíval jsem se bokem. Alta zírala na své nohy. Ne, ten den si nepamatovala. Nikdo o tom už nikdy nemluvil. Nikdo nikdy nevysvětlil, proč jsou knihy zavrženíhodné. Jednou, ve škole, někdo šeptal něco o tom, že starý lord Kent má knihovnu. Ale když se všichni rozhihňali a obraceli oči v sloup, nezeptal jsem se, co je na tom tak špatného. Já jsem četl knihu – jestliže je něco špatného na lordu Kentovi, jsem na tom stejně. Pod tím vším, hluboko v mém nitru jsem pořád cítil tu hanbu.

A bál jsem se. Byl to plíživý, beztvarý strach, jako mlžný opar, který se zvedne nad řekou. Tvořil okolo mě mrazivé pramínky a dostával se mi do plic. Nechtěl jsem se ocitnout nikde poblíž vazače knih, ale musel jsem.

„Alto…“

„Musím domů,“ řekla a vyskočila. „Měl bys jít taky, Eme, musíš se sbalit a zítra tě čeká dlouhá cesta. Dobrou noc.“ Odcupitala přes zahradu, cestou si hrála s copem, takže jsem jí neviděl do tváře. U dveří znovu zavolala: „Ahoj zítra. “ Neohlédla se. Možná to bylo ozvěnou, která se odrážela od zdi stáje, že to znělo tak falešně.

Zítra.

Pozoroval jsem měsíc, dokud mě můj strach nepřemohl. Pak jsem šel do svého pokoje a sbalil si věci.

II

Z pohledu od silnice to vypadalo, jako kdyby knihařská dílna hořela. Za zády nám zapadalo slunce a rudozlatá záře posledních slunečních paprsků se odrážela v oknech. Pod tmavými došky vypadaly okenní tabulky jako obdélníky plamenů, příliš nehybné na to, aby to byl oheň, ale tak zářící, že jsem měl pocit, jako by mě ten žár kousal do dlaní. Kosti se mi rozechvěly, jako kdybych to už někdy ve snu viděl.

Sevřel jsem v klíně ošuntělý vak a odvrátil jsem zrak. Na opačné straně se pod zapadajícím sluncem prostíraly nekonečné bažiny: zeleň posetá bronzovou a hnědou barvou, pableskující voda. Cítil jsem promočenou trávu a teplo dne, které se z ní odpařovalo. Pod vlhkou vůní byl cítit pach tlení. Ohromná skomírající obloha nad námi byla bledší, než by měla být. Bolely mě oči a moje tělo bylo jako mapa štípajících odřenin, ke kterým jsem přišel včera při práci na poli. Teď jsem měl být tam, pomáhat se sklizní, ale místo toho jsme se s tátou trmáceli mlčky po této hrbolaté a nepříjemné cestě. Od chvíle, kdy jsme před svítáním vyrazili na cestu, jsme spolu nepromluvili ani slovo, a ani teď nebylo co říct. V hrdle se mi tvořila slova, ale praskala jako bubliny nad močálem a na jazyku mi po nich zůstávala jen mdlá chuť hniloby.

Když jsme kodrcali po posledním úseku cesty, která mizela ve vysoké trávě před domem, podíval jsem se úkradkem na tátovu tvář. Strniště na bradě měl bílé a oči mu zapadaly hlouběji než loni na jaře. Za tu dobu, co jsem byl nemocný, všichni zestárli. Jako bych se probudil a zjistil, že jsem dlouhá léta spal.

Zastavili jsme. „Jsme tady.“

Roztřásl jsem se: buď budu zvracet, anebo poprosím tátu, aby mě odvezl domů. Vzal jsem vak a seskočil z vozu. Když jsem dopadl na zem, skoro mě zradila kolena. Ke vchodovým dveřím domu vedla mezi trsy trávy prošlapaná cestička. Nikdy předtím jsem tu nebyl, ale rozladěné drnčení zvonku mi připadalo důvěrně známé. Čekal jsem, odhodlaný neohlédnout se na tátu, až se dveře zachvěly a otevřely se dokořán.

„Emmett.“ Najednou byly otevřené. Chvíli jsem vnímal jen dvě světle hnědé oči, tak světlé, že jejich panenky vypadaly překvapivě černé. „Vítej.“

Polkl jsem. Byla stará – tak bolestivě, kostnatě stará – a měla bílé vlasy, tvář jako zmačkaný papír a rty skoro stejné barvy jako její tváře. Ale byla vysoká jako já a oči měla bystré jako Alta. Měla na sobě koženou zástěru, košili a kalhoty, jako nosí muži. Ruka, která mě zvala dovnitř, byla hubená, ale svalnatá, nad šlachami vystupovaly modré šňůry žil.

„Seredith,“ řekla. „Pojď dál.“

Zaváhal jsem. Trvalo mi dva údery srdce, než jsem pochopil, že se mi představila.

„Pojď dál,“ opakovala. „Díky, Roberte,“ dodala a podívala se někam mimo mě.

Neslyšel jsem tátu seskočit z vozu, ale když jsem se otočil, stál vedle mě. Zakašlal a zamumlal: „Brzy se na tebe přijedeme podívat, Emmette, ano?“

„Tati…“

Ani se na mě nepodíval. Dlouze a bezmocně pohlédl na vazačku knih. Pak se dotkl svých vlasů nad čelem, jako by nevěděl, co jiného udělat, a odkráčel zpět k bryčce. Zavolal jsem na něj, ale poryv větru odnesl slova pryč a otec se neotočil. Pozoroval jsem, jak si sedá na kozlík a mlaská na klisnu.

„Emmette!“ Hlas mě přitáhl zpátky k ní. „Pojď dál.“ Bylo mi jasné, že není zvyklá věci opakovat třikrát.

„Ano, už jdu.“ Svíral jsem vak se svými věcmi tak pevně, až mě bolely prsty. Oslovovala tátu Roberte, jako by ho znala. Udělal jsem krok a pak další. Přestoupil jsem přes práh do tmavé, dřevem obložené chodby. Přede mnou vedlo schodiště nahoru. Sloupové hodiny tikaly. Nalevo byly pootevřené dveře, kterými jsem zahlédl kuchyň, napravo vedly další dveře…

Kolena se mi podlomila, jako kdyby mi někdo přeťal podkolenní šlachy. Nevolnost byla stále úpornější, kousal jsem se zevnitř do tváří, abych se nepozvracel. Měl jsem horečku a současně mi byla zima, snažil jsem se udržet rovnováhu v tom divoce se otáčejícím světě. Už jsem tu byl… jen jsem…

„Ach, sakra,“ řekla vazačka a chytila mě. „To bude dobré, hochu, jen dýchej.“

„Je mi fajn,“ odpověděl jsem a byl jsem pyšný na to, jak zřetelně se mi podařilo vyslovit souhlásky. Pak všechno zčernalo.

Když jsem se probudil, na stropě tancovaly sluneční paprsky ve vznášející se síti, vlnky, které přetékaly přes úzký obdélník jasu rozlévajícího se mezi závěsy. Stěny natřené vápnem byly zelenkavé jako dužina jablka, sem tam je hyzdily vlhké fleky. Venku si stále dokola pohvizdoval nějaký pták, jako by volal mé jméno.

Dům knihvazačky. Posadil jsem se, srdce se mi rázem rozbušilo. Ale nebylo čeho se bát, aspoň ne teď. Byl jsem tu jen já, pokoj a odraz slunečního svitu. Naslouchal jsem, zda nezachytím zvuk zvířat a neustálý ruch statku, ale slyšel jsem jen toho ptáka a jemné šustění větru v doškové střeše. Vybledlé závěsy se vzdouvaly a přes strop přelétl širší pruh světla. Polštáře voněly levandulí.

Včera večer…

Moje oči spočinuly na protější stěně a sledovaly křivku praskliny v omítce. Poté, co jsem omdlel, jsem si vzpomínal jen na stíny a strach. Noční děsy. V tom jasném denním světle mi připadaly nesmírně vzdálené, ale bývaly velmi zlé, stahovaly mě ve spánku až do bezvědomí. Skoro jsem se jich zbavil, jednou nebo dvakrát, ale pak mě tíha vlastních končetin stáhla znovu dolů, do dusivé slepoty černé jako tér. Vzadu v ústech jsem pořád cítil pachuť přepáleného oleje. Takhle zlé nebyly už celé dny. Z průvanu mi naskákala husí kůže. Takhle omdlít, spadnout Seredith do náručí… Určitě to bylo únavou z cesty, z bolesti hlavy, ze slunka v mých očích a z pohledu na tátu, jak odjíždí, aniž by se za mnou ohlédl.

Moje kalhoty a košile visely přes opěradlo židle. Vstal jsem a natáhl je na sebe nešikovnými prsty a snažil jsem se nemyslet na to, jak mě Seredith svléká. Ještě že mám na sobě spodky. Kromě židle a postele v pokoji skoro nic nebylo: komoda u nohou postele, stolek u okna a vybledlé třepotající se závěsy. Nebyly tu žádné obrazy ani zrcadlo. Nevadilo mi to. Doma jsem vždycky odvrátil pohled, když jsem procházel kolem zrcadla v chodbě. Tady jsem byl neviditelný, tady mohu být součástí prázdnoty.

V celém domě vládlo ticho. Když jsem vyšel na podestu, slyšel jsem ptáky, jak na sebe volají přes bažiny, a tikání hodin v chodbě pode mnou a tupé údery přicházející odněkud z jiného místa. Ale pod tím vším bylo tak hluboké ticho, že přes ně zvuky klouzaly jako kamínky po ledu. Vánek mi pohladil zátylek. Ohlédl jsem se, jako by tam někdo stál. Prázdný pokoj se na chvíli ponořil do šera, jak mrak zastínil slunce. Pak vysvitlo ještě jasněji než předtím a roh jednoho závěsu se ve větříku zatřepotal jako vlajka.

Skoro jsem se otočil a vlezl si zpátky do postele, jako malé děcko. Ale v tomhle domě teď žiji. Nemohu zůstat ve svém pokoji do konce života.

Schody mi vrzaly pod nohama. Zábradlí bylo léty vyleštěné, ale ve slunečním svitu bylo vidět hustý prach a ze stěny se odlupovala omítka. Starší než náš dům na farmě, starší než naše vesnice. Kolik vazačů knih tady už bydlelo? A až tato vazačka knih – Seredith – zemře… Bude tento dům jednoho dne můj? Pomalu jsem scházel ze schodů, jako bych se bál, že se zbortí.

Bušení ustalo a zaslechl jsem kroky. Seredith otevřela jedny z dveří vedoucích do chodby. „Ach, Emmett!“ Nezeptala se, jestli jsem se dobře vyspal. „Pojď do dílny.“

Šel jsem za ní. Něco na tom, jak vyslovila moje jméno, mě přimělo zatnout zuby, ale ona je teď můj mistr – ne, moje mistrová, ne mistr – a já jsem ji musel poslouchat.

Ve dveřích do dílny jsme se zastavili. Na okamžik jsem si pomyslel, že mi dá přednost, abych vešel první, ale prošla místností a rychle něco zabalila do kusu látky ještě dřív, než jsem mohl zahlédnout, co to je. „Pojď dál, hochu.“

Přestoupil jsem práh. Byla to dlouhá místnost s nízkým stropem, prosluněná ranními paprsky, které sem proudily řadou vysokých oken. Po obou stranách místnosti se táhly pracovní stoly a mezi nimi byly další věci, které jsem ještě neuměl pojmenovat. Všiml jsem si lesku ošoupaného dřeva, lesklé ostré čepele, kovových madel ztmavlých olejem… ale bylo tu toho na dívání tolik, že se moje oči nedokázaly dlouho upírat jen na jednu věc. Na opačném konci dílny stála kamna obklopená červenohnědými, okrovými a zelenými kachličkami. Nad hlavou mi visely na drátě papíry, sytě jednobarevné a mezi nimi stránky se vzory, které připomínaly kamení, pírka nebo listy. Zvedl jsem ruku a dotkl se toho, který byl nejblíž: na těch zářivě modrých křídlech, která mi visela nad hlavou, něco bylo…

Knihvazačka odložila balík, šla ke mně a přitom ukazovala prstem na jednotlivé předměty. „Pěchovací lis. Štípací lis. Rovnací lis. Police na nářadí – za tebou, chlapče – nástroje jsou tam v tom kredenci a v tom vedlejším, vedle je kůže a plátno. Pokažené papíry se vyhazují tam do toho koše. Kartáče jsou tam na té polici, lepidlo tam v té.“

Nemohl jsem si to všecko zapamatovat. Po chvíli jsem to vzdal a čekal jsem, až skončí. Nakonec se na mě podívala přimhouřenýma očima a řekla: „Posaď se.“

Měl jsem divný pocit. Ale nebylo mi špatně, ani jsem necítil strach. Jako by se ve mně něco probouzelo a dávalo do pohybu. Žilkování dřeva na stole přede mnou mi připadalo jako mapa nějakého místa, které jsem kdysi znal.

„Zvláštní pocit, že, hochu?“

„Prosím?“

Zamžourala na mě, jedno oko barvy čaje s mlékem se zdálo skoro bílé od odlesku slunečního svitu na její tváři. „Chytí tě to, tohle všechno. Pokud jsi rozený knihvazač – což ty jsi, chlapče.“

Nevěděl jsem, co tím myslí. Aspoň… Na téhle místnosti bylo něco správného, něco, co – naprosto nečekaně – potěšilo moje srdce. Jako kdybych po vlně veder ucítil, že se blíží déšť – anebo jako kdybych zahlédl své staré já, z doby, než jsem onemocněl. Už tak dlouho jsem nikam nepatřil, a teď mě tato místnost provoněná kůží a lepidlem vítala.

„Moc toho o knihách nevíš, co?“ zeptala se Seredith.

„Ne.“

„Myslíš si, že jsem čarodějnice?“

„Cože? Jistěže n…“ zakoktal jsem se, ale ona mi mávnutím naznačila, abych mlčel, a v koutku úst se jí objevil úsměv.

„To je v pořádku. Snad si nemyslíš, že jsem za tu dobu, co jsem na světě, neslyšela, co si o mně lidé povídají? O nás.“ Odvrátil jsem oči, ale pokračovala, jako by si toho nevšimla. „Rodiče tě drželi od knížek dál, viď? A ty teď nevíš, co tu pohledáváš.“

„Vyžádala jste si mě. Ne?“

Zdálo se, že mě neslyšela. „Bez obav, hochu. Je to řemeslo jako každé jiné. A dobré řemeslo. Vázání knih je tak staré jako abeceda – starší. Lidé to nechápou, ale proč by měli?“ Zašklebila se. „Aspoň že už je po křížové výpravě. Jsi moc mladý a nepamatuješ si na to. Máš štěstí.“

Nastalo ticho. Nechápal jsem, jak může být knihvazačství starší než knihy, ale ona zírala kamsi do dálky, jako bych tam nebyl. Vánek rozhoupal drát a barevné stránky se třepotaly. Zamrkala, poškrábala se na bradě a upřela na mě znovu oči. „Zítra tě začnu učit nějaké práce. Uklízení, čištění štětců a tak. Možná tě naučím řezat kůži.“

Kývl jsem. Chtěl jsem tu být sám. Přál jsem si mít dost času na to, abych si pořádně prohlédl ty barvy, probádal kredence a potěžkal nástroje. Celá místnost mi zpívala a zvala mě k sobě.

„Můžeš se tu porozhlédnout, jestli chceš.“ Ale když jsem začal vstávat, zamávala na mě, jako kdybych ji neposlechl. „Ne teď. Později.“ Vzala svůj balíček a otočila se k malým dveřím v rohu, kterých jsem si předtím nevšiml. Musela otočit třemi klíči ve třech zámcích, aby je otevřela. Zahlédl jsem schodiště vedoucí dolů do tmy. Položila balíček na polici hned za dveřmi, otočila se zpátky do dílny a zavřela za sebou. Zamykala dveře, aniž by se na mě podívala, vlastním tělem zakrývala klíče. „Ještě dlouho tam dolů nepůjdeš, hochu.“ Nevím, jestli to mělo být varování nebo ujištění. „Nepřibližuj se k ničemu, co je zamčené, a budeš v pořádku.“

Zhluboka jsem se nadechl. Místnost mi stále zpívala, ale do sladkého tónu teď pronikl ostrý. Pod touto čistou, sluncem zalitou dílnou vedou strmé schody dolů, do temnoty. Cítil jsem pod nohama tu dutou prázdnotu, jako kdyby se podlaha začínala hroutit. Ještě před chviličkou jsem se cítil v bezpečí. Ne. Cítil jsem se… vábený. Ten pohled do temnoty to pokazil. Připomínalo mi to tu chvíli, kdy se sen mění v noční můru.

„Nebojuj s tím, chlapče.“

Takže věděla. Bylo to skutečné, nepředstavoval jsem si to. Zvedl jsem hlavu, trochu jsem se bál setkat se s jejím pohledem. Ale ona hleděla směrem k bažině, oči mhouřila před oslnivým světlem. Vypadala starší než kdokoliv, koho jsem kdy viděl.

Vstal jsem. Slunce stále svítilo, ale světlo v místnosti zmatnělo. Už jsem neměl chuť dívat se do kredenců ani rozmotávat role plátna. Ale přiměl jsem se projít kolem skříní, všímal jsem si štítků, matných mosazných klik a kusu kůže, která lemovala dveře jako zelený jazyk. Otočil jsem se a procházel jsem uličkou, kde byla podlaha vyšlapaná dlouhými lety, kdy se po ní chodilo, kdy tudy přicházeli a odcházeli lidé.

Došel jsem k dalším dveřím. Byly stejné jako ty první, zapuštěné do zdi na druhé straně obložených kamen. Také měly tři zámky. Ale lidé jimi volně vcházeli a vycházeli – soudil jsem tak podle prken na podlaze, podle vyšlapané cestičky, na kterou i prach dopadal méně. Proč sem přicházeli? Co dělala knihvazačka za těmi dveřmi?

V koutcích očí se mi třpytila čerň. Někdo šeptal něco beze slov.

„Dobře,“ ozvala se. Prostě byla najednou vedle mě a snažila se mě posadit, tlačila mi na zátylek. „Dej si hlavu mezi kolena.“

„Já… nemůžu…“

„Klid, hochu. To je ta nemoc. Pomine to.“

Bylo to skutečné. Byl jsem si jistý. Krutá, nenasytná špatnost připravená mě vysát a přeměnit v něco jiného. Ale Seredith mi strčila silou hlavu mezi kolena, držela mě a ta jistota zmizela. Byl jsem nemocný. Byl to ten stejný strach, který mě přinutil, abych napadl mámu a tátu… Zaťal jsem zuby. Nesmím se tomu poddat. Když si dovolím…

„Tak je to dobře. Hodný chlapec.“

Nesmyslná slova, jako bych byl nějaké zvíře. Nakonec jsem se narovnal a zašklebil jsem se, když mi krev začala proudit do hlavy.

„Je to lepší?“

Přikývl jsem, snažil jsem se potlačit kyselý nával nevolnosti. Moje ruce sebou škubaly, jako bych měl obrnu. Zaťal jsem je v pěst a představoval jsem si, jak se snažím prsty, kterým nevěřím, pracovat s nožem. Hloupé. Přišel bych o palec. Jsem moc nemocný na to, abych byl tady – a přece… „Proč?“ zeptal jsem se a to slovo ze mě vyšlo jako zakňučení. „Proč jste si mě vybrala? Proč mě?“

Vazačka se znovu otočila k oknu a dívala se do slunce.

„Proto, že vám mě bylo líto? Chudáček bláznivý Emmett, který už nemůže dělat na poli? Tady bude aspoň v bezpečí a sám a nebude škodit své rodině…“

„Tohle si myslíš?“

„Co jiného by v tom mohlo být? Neznáte mě. Proč byste si jinak vybrala někoho, kdo je nemocný?“

„Proč jinak, ano?“ Mluvila důrazně, ale pak si vzdychla a podívala se na mě. „Pamatuješ si, když to začalo? Ta horečka?“

„Myslím, že jsem byl…“ nadechl jsem se a snažil jsem se uklidnit. „Byl jsem v Castlefordu a vracel jsem se zpátky… když jsem se probral, byl jsem doma…“ Zmlkl jsem. Nechtěl jsem myslet na noční děsy, denní hrůzy, náhlé zděšené záblesky jasné mysli, kdy jsem věděl, kde jsem… Celé to léto bylo náročné, sužované horečkou, spíše prázdnotou než vzpomínkou.

„Byl jsi tady, hochu. Onemocněl jsi tady. Otec si pro tebe přijel. Pamatuješ si to?“

„Cože? Ne. Co jsem tu dělal?“

„Je to na cestě do Castlefordu,“ odpověděla s mdlým úsměvem. „Ale v horečce… pamatuješ si to i nepamatuješ zároveň. Tohle je částečně příčina tvé nemoci.“

„Nemůžu tady zůstat. Tohle místo – ty zavřené dveře. Bude mi tu hůř.“

„To přejde. Věř mi. A přejde to rychleji a dokonaleji než jinde.“

V jejím hlase zněl zvláštní tón, skoro jako by se styděla.

Pokoušel se o mě nový druh strachu. Budu tu muset zůstat a bát se, dokud mi nebude lépe. Tohle nechci. Měl jsem chuť utéct…

Pohlédla na zamčené dveře. „Svým způsobem,“ řekla, „myslím, že jsem si tě vybrala proto, že jsi nemocný. Ale ne tak, jak si myslíš. Ne ze soucitu, Emmette.“

Náhle se otočila, prošla rychle kolem mě a já zůstal hledět na zvířený prach v prázdném průchodu.

Lhala. Slyšel jsem jí to v hlase.

Ona mě litovala.

Ale možná měla nakonec pravdu. Na tom tichém domě, na místnostech s nízkými stropy prosvětlenými podzimním sluncem a na klidném pořádku dílny bylo něco, co uvolňovalo moje sevřené nitro. Plynul den za dnem a to místo už mi nepřipadalo nové ani cizí. Plynul týden za týdnem… Naučil jsem se věci nazpaměť: zkroucené odrazy na stropě mého pokoje, řídké stehy na patchworkové dece na mé posteli, skřípání každého schodu, když jsem scházel dolů. A pak tu byla dílna, lesk kachliček okolo kamen, vůně šafránového čaje, opalizující barva dobře namíchaného tmelu ve skleněné nádobě… Hodiny míjely pomalu a byly plné malých a silných detailů. Doma, ve spěchu života na farmě, jsem neměl čas si sednout a dívat se nebo věnovat pozornost tomu, jak vypadá nějaký nástroj anebo jak je dobře udělaný, předtím než jsem jej použil. Tady hodiny v chodbě odměřovaly sekundy pomalu, jako by to byly těžké kameny, které padají zpět do tůně dne, a než dopadne další, nechají odeznít vlnky toho předchozího.

Úkoly, které mi Seredith přidělila v dílně, byly jednoduché a drobné. Byla dobrá učitelka, vysvětlovala vše jasně a měla trpělivost. Naučil jsem se dělat předsádky, řezat kůži, dělat povrchovou úpravu jen tak nebo s pozlacením. Určitě byla zklamaná z toho, jak jsem nešikovný – jak se mi lepí stránky na prsty anebo jak škrábu neporušenou teletinu ostrým razidlem – ale nic neřekla, jen výjimečně, občas. „Vyhoď to a začni znovu.“ Zatímco jsem to zkoušel, šla se projít anebo psala dopisy či seznamy zásob, které je třeba objednat, a seděla u stolu za mnou. Anebo vařila a celý dům se zaplnil vůní masa a pečiva. O ostatní práce jsme se dělili, ale po dopoledni, kdy jsem se hrbil nad jemnou prací, jsem rád sekal dříví anebo plnil necky vodou na praní. Když jsem se cítil slabý, připomněl jsem si, že než jsem přišel, dělala tohle všechno Seredith sama.

Ale všechno, co jsem dělal – a všechno, co jsem viděl dělat ji – se týkalo přípravy materiálů anebo dokončovacích prací. Nikdy jsem nezahlédl ani svazek listů, ani celou knihu. Jednou, když jsme večeřeli v kuchyni, jsem se zeptal: „Seredith, kde jsou knihy?“

„V trezoru,“ odpověděla. „Jakmile jsou hotové, musí se uchovávat mimo nebezpečí.“

„Ale…“ odmlčel jsem se. Vzpomněl jsem si na farmu, jak těžce jsem tam pracoval a stejně to nikdy nestačilo. Neustále jsem se hádal s tátou a prosazoval každý nový vynález, který by přispěl k produktivitě práce. „Proč jich neděláme víc? Čím víc jich uděláme, tím víc jich můžete prodat, ne?“

Zvedla hlavu, jako by se chystala říct mi něco od plic, pak hlavou zavrtěla. „Neděláme knihy na prodej, hochu. Prodávat knihy je špatné. Alespoň v tom měli tvoji rodiče pravdu.“

„Pak… nerozumím…“

„Záleží na vázání. Na řemesle, na jeho důstojnosti. Řekněme, že si ke mně přijde nějaká žena pro knížku. Udělám ji pro ni. Pro ni, rozumíš? Ne proto, aby do ní čuměli cizí lidé.“ Usrkla polévku ze lžíce. „Existují knihvazači, kteří myslí jenom na zisk a nezajímá je nic než jejich bankovní konto, a ti, ano, knihy prodávají – ale ty se nikdy nestaneš jedním z nich.“

„Ale – nikdo k vám ještě nepřišel…“ Hleděl jsem na ni, naprosto zmatený. „Kdy začnu používat v praxi to, co mě učíte? Učím se všechny ty věci, ale ještě jsem ani…“

„Brzy se dozvíš víc,“ přerušila mě a vstala, aby donesla další kousek chleba. „Pojďme na to pomalu, Emmette. Byl jsi nemocný. Všechno v pravý čas.“

Všechno v pravý čas. Kdyby mi to řekla máma, odfrknul bych si, ale zůstal jsem zticha, protože jsem se opravdu měl dobře. Nočních děsů pomalu ubývalo a stíny, které mě pronásledovaly přes den, zmizely. Dokázal jsem stát dlouho na nohou, aniž by se mi motala hlava. A viděl jsem stejně jasně jako dřív. A po několika málo týdnech jsem se už ani nepodíval na zamčené dveře na konci dílny. Pracovní stoly, nástroje a lisy pro mě znamenaly pohodu a klid. Všechno bylo užitečné, všechno bylo na svém místě. Nezáleželo na tom, na co to všechno je, až na to, že štětec byl na lepidlo a ořezávací nůž na řezání kůže. Občas, když jsem se zastavil, abych změřil tloušťku kusu kůže – na některých místech musela být tenčí než nehet, jinak by se krabatila – jsem vzhlédl od tmavých šupinek kůže a cítil jsem, že jsem na správném místě. Věděl jsem, co mi bylo dáno, abych dělal, a dělal jsem to – i když jsem se teprve zaučoval. Dokázal jsem to udělat. To se mi nestalo od chvíle, co jsem onemocněl.

Stýskalo se mi po domově, samozřejmě, psal jsem dopisy a byl jsem napolo rád a napolo nešťastný, když jsem četl odpovědi. Rád bych byl na dožínkách a na taneční veselici, anebo spíše bych býval byl rád, předtím… Četl jsem ten dopis stále dokola, pak jsem ho zmuchlal, seděl jsem a hleděl mimo lampu do modrého soumraku a snažil jsem se nevnímat bolest v hrdle. Ale ta moje část, která toužila po muzice a hluku, byla tou starou, zdravou částí. Věděl jsem, že teď potřebuji ticho, práci a odpočinek. I když občas jsem se cítil tak osamělý, až jsem to skoro nemohl snést.

Klidné dny se vlekly, jako bychom na něco čekali.

Kdy to bylo? Bydlel jsem tu asi tak čtrnáct dní nebo měsíc, byl to první den, který si zřetelně pamatuji. Bylo jasné chladné ráno, učil jsem se na několika zbytcích kůže zlacení a velmi jsem se na tu práci soustředil. Bylo to těžké, a když jsem sloupnul fólii a uviděl nerovný a špatně rozeznatelný tisk svého jména, zaklel jsem a zakroužil jsem krkem, abych si ulevil od bolesti. Venku se něco pohnulo a zvedl jsem hlavu. Paprsky mě oslnily a chvíli jsem viděl proti světlu jen obrys postavy. Přimhouřil jsem oči a zář změkla. Sledoval mě nějaký chlapec – ne, mladík, asi tak starý jako já nebo o něco starší – s tmavými vlasy, temnýma očima a bledou, ztrhanou tváří.

Nadskočil jsem, až jsem se skoro popálil o nástroj, se kterým jsem pracoval. Jak dlouho tam už stojí a pozoruje mě těma černýma, chladnýma očima? Odložil jsem nástroj opatrně na rošt se žhavým uhlím a proklínal jsem náhlý třes, který způsobil, že jsem byl nemotorný jako stařec. Kdo si myslí, že je, když tu tak číhá a slídí?

Zaklepal na sklo. Otočil jsem se k němu zády, ale když jsem se ohlédl, pořád tam stál. Ukazoval směrem k zadním dveřím, které vedly do bažin. Chtěl, abych ho pustil dovnitř.

Představoval jsem si, jak se pomalu propadá do bahna, po kolena, pak po pás. Nesnesl jsem pomyšlení, že bych s ním měl mluvit. Celé dny jsem neviděl nikoho kromě Seredith. Ale nebylo to jen kvůli tomu – jeho upřený pohled na mě působil, jako by mi někdo tlačil prstem na místo mezi očima. Schválně jsem se nedíval k oknu, když jsem smetl zbytky kůže na zem, uklidil útržky zlaté fólie do krabice a uvolnil šroub horkého vyrážeče, abych mohl vyklepat písmena na stůl. Za minutku zchladnou a budu je moci dát nazpět na jejich tác. Rozpěrný kroužek, jako malý úlomek mosazi, spadl na podlahu a já jsem se sehnul, abych jej zvedl.

Když jsem se narovnal a chtěl ho hodit na stůl, všiml jsem si, že stín toho muže se ani nepohnul. Cucal jsem si popálený prst a přiznal jsem porážku.

Zadní dveře zduřely – kdy je asi někdo naposledy použil? – a vězely v rámu. Když se mi je podařilo otevřít, srdce mi bušilo námahou. Zírali jsme na sebe. Nakonec jsem řekl: „Co si přejete?“ Byla to hloupá otázka, bylo jasné, že to není podomní prodavač ani přítel Seredith, který přišel na návštěvu.

„Já…“ Odvrátil oči. Bažina za ním zářila jako staré zrcadlo, zašlé a flekaté, ale stále zářivé. Když se otočil zpět, tvářil se odhodlaně. „Přišel jsem navštívit vazačku knih.“

Měl jsem chuť zavřít mu dveře před nosem. Ale byl to zákazník – první od chvíle, kdy jsem sem přijel – a já jen pouhý učeň. Couvl jsem o krok a otevřel dveře o trochu víc.

„Díky.“ Řekl to ale trochu škrobeně a stál nehybně na prahu, jako by mu hrozilo, že když projde kolem mě, ušpiní si šaty. Otočil jsem se a odkráčel zpátky do dílny. Teď, když je tady, už není moje starost, co s ním. Mohl zazvonit anebo na Seredith zavolat. Kvůli němu určitě nepřestanu pracovat. Neomluvil se, že mě ruší, ani za to, že mě sledoval.

Slyšel jsem, jak zaváhal a pak se vydal za mnou.

Vrátil jsem se k pracovnímu stolu a sklonil se nad zdobením, na kterém jsem pracoval. Vyleštil jsem jedno ze slov, abych zjistil, zda budou písmena zřetelnější. Na druhý pokus bylo razidlo velmi horké – anebo jsem ho nechal nahřívat moc dlouho – a zlato se rozmazalo. Napotřetí to bylo trochu lepší, ale netlačil jsem rovnoměrně. Otevřenými dveřmi povíval dílnou studený průvan, slyšel jsem tiché kroky. Stál za mnou. Podíval jsem se na něj jen na sekundu, ale pořád jsem viděl jasně jeho tvář, jako by se odrážela ve skle okna: bílá se šmouhami stínů pod zarudlýma očima. Tvář člověka na smrtelné posteli, tvář, na kterou se nikdo nechce dívat.

„Emmette?“

Hrklo ve mně, protože neměl znát moje jméno.

Pak jsem si to uvědomil: ražba. EMMETT FARMER. Určitě je nápis dost velký na to, aby ho přečetl ze vzdálenosti několika stop. Zvedl jsem kůži a plácl s ní na stůl, vzhůru nohama. Příliš pozdě. Křivě se na mě usmál, jako by byl hrdý na to, že si jména všiml, jako by ho potěšilo, že jsem zbledl. Chystal se mluvit dál.

Řekl jsem: „Nevím, jestli vazačka teď bere objednávky.“ Ale on se na mě dál tak divně, dychtivě šklebil. „Pokud jste přišel kvůli tomu. A knihy neprodává.“

„Jak dlouho tu jsi?“

„Od žní.“ Neměl právo se ptát a já jsem netušil, proč jsem mu odpověděl, kromě toho, že jsem si přál, aby mě nechal být.

„Jsi její učeň?“

„To jsem.“

Rozhlédl se po dílně a pak znovu upřel pohled na mě. V jeho pohledu bylo něco příliš pomalého, příliš rozvážného, než aby šlo o pouhou zvědavost. „Je to… dobrý život?“ V hlase mu zaznělo pohrdání. „Tady, o samotě, jenom s ní?“

Ze sladkého zápachu ožehnutých nástrojů na kamnech mě rozbolela hlava. Sáhl jsem po nejmenším, složitém razidle, které ve zlatě nikdy nevyšlo správně. Napadlo mě, jaké by to bylo, přitlačit si ho na ruku. Anebo na jeho ruku.

„Emmett…“ Z jeho úst to znělo jako nadávka.

Odložil jsem nástroj a natáhl se pro další kousek kůže. „Musím s tím pohnout.“

„Promiň.“

Ticho. Vyřezal jsem z kůže čtverec a upevnil ho na prkno. Pozoroval mě. Funěl jsem a skoro jsem se řízl skalpelem do palce. Jako bych měl mezi prsty neviditelné nitě. Obrátil jsem se k němu. „Mám jít a zavolat Se… vazačku?“

„Já… ještě ne. Teď ještě ne.“

Měl strach. To mě překvapilo. Na okamžik jsem potlačil svoje roztrpčení. Byl vystrašený a cítil se mizerně jako každý, koho jsem kdy potkal. Byl zoufalý. Páchlo to z něj jako horečka. Ale nedokázal jsem ho litovat, protože v tom, jak se na mě díval, bylo ještě něco jiného. Nenávist. Zdálo se, že mě nenávidí.

„Nechtěli, abych sem jezdil,“ řekl. „Myslím tím svého otce. Myslí si, že vázání knih je pro jiné lidi, ne pro nás. Kdyby věděl, že jsem tady…“ Zašklebil se. „Ale až se vrátím domů, bude už moc pozdě. Nepotrestá mě. Jak by mohl?“

Neodpověděl jsem. Nechtěl jsem přemýšlet nad tím, co tím myslí.

„Nebyl jsem si jistý. Nemyslel jsem si…“ Odkašlal si. „Slyšel jsem, že si vybrala tebe, a řekl jsem si, že sem zajdu a… ale myslím, že jsem nechtěl – dokud jsem tě tu neuviděl…“

„Mě?“

Nadechl se a natáhl ruku, aby smetl prach ze štípacího lisu. Ukazovák se mu třásl a na krku mu naskočila žíla. Zasmál se, ale ne něčemu legračnímu. „Tebe to nezajímá, co? Proč by mělo? Nemáš ponětí, kdo jsem.“

„Ne, to opravdu nemám.“

„Emmette!“ vyhrkl a klopýtal přes slabiky. „Prosím – podívej se na mě, jen na chviličku, prosím. Nechápu…“

Měl jsem pocit, že se hýbu, že kolem mě svět pádí příliš rychle, než abych ho mohl vidět, a ta rychlost odnáší jeho slova. Zamrkal jsem a snažil jsem se vydržet, ale udělalo se mi zle a proud nevolnosti mě unášel dolů. Stále mluvil, ale slova proplouvala kolem mě a mizela někde v dáli.

„Co se děje?“ přerušil ho hlas Seredith.

Otočil se kolem osy. Po tvářích a na čele se mu rozlila červeň. „Jsem tu kvůli vázání…“

„Co děláte tady v dílně? Emmette, měl jsi mě okamžitě zavolat.“

Snažil jsem se potlačit nevolnost. „Myslel jsem…“

„To není Emmettova chyba, ale moje,“ řekl. „Jmenuji se Lucian Darnay. Psal jsem vám.“

„Lucian Darnay,“ zamračila se Seredith. Přes tvář jí přelétl zvláštní, ostražitý výraz. „A jak dlouho se už bavíte s Em… s mým učněm? Na tom ale vlastně nezáleží.“ Než mohl odpovědět, zalétla pohledem ke mně. „Emmette?“ řekla laskavěji. „Je ti – dobře?“

Stíny kroužily okolo mne a zatemňovaly mi zrak, ale přikývl jsem.

„Dobrá. Pane Darnayi, pojďte se mnou.“

„Ano,“ řekl, ale nehýbal se. Cítil jsem, jak ho zaplavují temné vlny zoufalství.

„Pojďte,“ opakovala Seredith. Nakonec se otočil a pohnul se směrem k ní. Vytáhla svoje klíče a začala odemykat dveře na vzdáleném konci dílny. Ale nedívala se na svoje ruce, dívala se na mě.

Dveře se rozletěly. Zadržel jsem dech. Nevím, co jsem čekal, ale zahlédl jsem vydrhnutý dřevěný stůl, dvě židle a matný čtverec slunečního světla na podlaze. Mělo se mi ulevit, ale cítil jsem, jak se mi sevřela hruď. Vypadalo to tak čistě, tak stroze – a přece…

„Vstupte, pane Darnayi. Posaďte se. Počkejte na mě.“

Pomalu a dlouze se nadechl. Podíval se na mě, urputnost v jeho očích pro mě byla nečitelná jako hádanka. Pak prošel dveřmi dovnitř. Když si sedl, držel záda velmi rovně, jako by se snažil, aby se netřásl.

„Emmette, jsi v pořádku? On neměl…“ Očima mi pátrala ve tváři a hledala reakci, kterou nenašla. „Jdi a lehni si.“

„Je mi dobře.“

„Tak tedy běž do kuchyně a uvař kaši.“ Sledovala, jak procházím kolem ní. Dalo mi práci jít rovně a neklopýtnout. Kolem mě divoce třepotala černá křídla a skoro jsem neviděl, kam jdu. Ta místnost, ta tichá malá místnost…

Sedl jsem si na schody. Světlo dopadalo na prkna podlahy a vytvářelo stříbrnou krajku. Její tvar mi něco připomněl – skoro zapomenuté noční děsy, záblesk obličeje Luciana Darnaye, jeho hladové černé oči. Temnota se přede mnou vznášela dlouho, jako mlha. Jen s tím rozdílem, že v ní bylo něco nového, jakoby záblesk zubů, ostřejších, než jsem mohl snést. Ne nenávist – ale něco, co by mě roztrhalo na kusy, kdyby mohlo.

Pak se temnota kolem mě uzavřela a odporoučel jsem se.

III

Pomalu jsem se probouzel do šedého laskavého dne a tlumeného zvuku deště. Byl tu i další hluk, který jsem hned nedokázal rozpoznat: hleděl jsem do stropu a líně jsem přemítal, co to je. Zašustění, pauza, lidský dech, zašustění… Po dlouhé době jsem otočil hlavu a spatřil jsem Seredith, jak sedí se skloněnou hlavou u stolu pod oknem. Před sebou měla dřevěný rám a hromádky složeného papíru. Sešívala přeložené stránky dohromady, nejdřív jedním směrem a pak druhým, a nit šeptala, jak ji Seredith utahovala. Dlouhou chvíli jsem ji pozoroval, ten rytmus mě ukolébával: dovnitř, zatáhnout, ven, přetáhnout, dovnitř… Utáhla očko, přestřihla niť, sáhla pro špulku, ustřihla další kus nitě a pokračovala. V pokoji bylo takové ticho, že jsem slyšel tichounké cvaknutí, když se zasekl suk. S úsměvem se na mě podívala. „Jak je ti?“

„Já…“ polkl jsem a řezavé sucho v ústech mě vrátilo do reality. Celé tělo mě bolelo. V zápěstí mě píchalo, jako by mi je někdo zkroutil. Podíval jsem se bokem, na chvíli úplně zmatený. Byl jsem uvázán k posteli pruhem bělostné látky. Látka byla shrnutá do úzkého pruhu, který se mi zařezával do masa, jako kdybych se snažil odtud dostat.

„Měl jsi děsy,“ řekla Seredith. „Vzpomínáš si?“

„Ne.“ Anebo ano? Ozvěna výkřiků, záblesk černých očí, které mě sledovaly…

„Na tom nesejde. Teď jsi vzhůru a odvážu tě.“

Vstala, opatrně odložila jehlu na hromádku sešitých listů papíru. Naklonila se nade mě a kostnatými prsty zatahala za uzel. Ležel jsem klidně a nedíval jsem se na ni. Co jsem udělal? Zase jsem zešílel? Posledně, kdy to bylo opravdu zlé, jsem napadl mámu a tátu. Alta se bála ke mně přiblížit. Zaútočil jsem na Seredith?

„A je to!“ Přitáhla si židli k mému lůžku a posadila se s těžkým vydechnutím. „Nemáš hlad?“

„Ne.“

„Musíš mít. Byl jsi bez sebe pět dní.“

„Bez sebe?“

„Musíš ještě dva dny odpočívat. Nejmíň. Pak můžeš zkusit vstát.“

„Je mi dobře. Můžu vstát hned.“ Zavrtěl jsem se, abych se trochu narovnal. Chytil jsem se za postranici postele, abych překonal náhlou závrať. Hlava se pomalu přestala točit, ale stálo mě to všechny síly a hlava mi dopadla zpátky na polštář. Pevně jsem zavřel oči, abych se nerozplakal. „Myslel jsem si, že je mi líp.“

„Je ti líp.“

„Ale…“ Nechtěl jsem myslet na to, jaké to asi bylo – křehká stará žena a proti ní její šílený a halucinující učeň. Mohl jsem ji zranit, anebo ještě hůř…

Pohnula se. „Otevři oči.“

„Cože?“

„Podívej se na mě. Tak je to lepší.“ Naklonila se ke mně. Cítil jsem mýdlo a lepidlo a její koženou zástěru. „Byla to recidiva. Ale to nejhorší máš už za sebou.“

Odvrátil jsem obličej. Tohle mi už říkala máma a pokaždé to znělo o něco méně přesvědčivě.

„Mně můžeš věřit, hochu. O horečce knihvazačů něco vím. Obvykle to není tak zlé, ale… uzdravíš se. Pomalu, ale uzdravíš.“

„Cože?“ Zvedl jsem hlavu tak náhle, až jsem pocítil, jak mi bolest projela spánkem. To, co se mnou je, má své jméno? „Myslel jsem, že je to prostě… šílenství.“

Odfrkla si. „Nejsi blázen, hochu. Kdo ti to řekl? Ne, je to nemoc jako každá jiná. Je to druh dočasné nepříčetnosti.“

Nemoc, jako chřipka, kurděje nebo úplavice. Jak rád bych tomu uvěřil. Podíval jsem se na červené rýhy na zápěstí. Trochu výš na paži jsem měl dva namodralé fleky, jako otisky prstů. Polkl jsem. „Horečka knihvazačů? Co to má společného s knihvazači?“

Zaváhala. „Dostanou ji jen knihvazači. Tedy… ne knihvazači, ale lidé, kteří se jimi mohou stát. Když jsi k tomu povolán… občas se v hlavě něco pokazí. Tak jsem zjistila, že budeš knihvazačem, hochu – a moc dobrým. Nemáš se za co stydět. A teď, když jsi tady, to přejde.“

„Dostanou to všichni knihvazači?“

„Ne, všichni ne.“ Kapky deště zabubnovaly na okno. Vzhlédla a já jsem sledoval její pohled, ale venku nic nebylo, jen šedá prázdnota bažin a vlhké závoje mlhy. „Jedna z největších knihvazaček všech dob na tuto horečku skoro umřela,“ pokračovala. „Margaret Pevensiová. Byla to vdova žijící ve středověku a svázala víc než dvacet knih – to bylo v té době hodně. Několik z nich se dochovalo. Jednou jsem se na ně jela do Haltby podívat.“ Obrátila oči zpátky ke mně. „Můj mistr říkával, že horečka knihvazačů dělá z člověka umělce, ne pouhého řemeslníka. Vždycky jsem si myslela, že si mě dobírá, ale jestli měl pravdu… no, bude z tebe dobrý učeň.“

Položil jsem si dlaň na zhmožděniny na paži, zkoušel jsem, jestli těm modřinám odpovídají moje prsty. Vítr šeptal něco v doškách a přinesl další poryv deště, který zabušil na okenní tabulky, ale dům měl silné zdi, byl pevný a starý jako skála. Horečka knihvazačů, žádné šílenství nebo slabost.

„Donesu ti trochu polévky.“ Vstala, zastrčila si špulku nití a volné složené stránky do kapsy u zástěry a zvedla vyšívací rám.

Vystrčil jsem krk dopředu. „Je to…?“

„Kniha Luciana Darnaye. Ano. Bude.“

Jeho jméno fungovalo jako háček, který se zachytil za mé vnitřnosti a škubl jimi. Lucian Darnay, ten hoch, co mě nenávidí. Háček klesal níž a škubal víc. „Co pro něho vyrábíte?“ Seredith na mě pohlédla, ale neodpověděla. „Můžu se podívat?“

„Ne.“ Přešla kolem mě ke dveřím.

Snažil jsem se postavit, ale pokoj se se mnou točil. „Byl to…“

„Vrať se do postele.“

„… on, Seredith, byl to… onemocněl jsem nanovo kvůli němu anebo – kdo je, proč…?“

„Už se nevrátí. Je pryč.“

„Jak to víte?“

Uhnula očima. Nad hlavou zavrzal trám a dům mi připadal najednou křehký, jako by ty silné zdi byly jenom zdání.

„Přinesu ti tu polívku,“ řekla a zavřela za sebou dveře.

Nějakou dobu potom se odpoledne zamykala Seredith v dílně. Neřekla mi, co dělá, a já jsem se neptal. Ale věděl jsem, že pracuje na Darnayově knize. Někdy, když jsem douklízel, jsem se opřel o dveře, napolo jsem poslouchal a napolo snil, snažil jsem se pochopit, co slyším. Většinou bylo ticho – zvláštní tíživé ticho, jako kdyby spolu se mnou naslouchal celý dům, každé vlákénko dřev a omítky naladěné na nepřítomnost zvuku – ale tu a tam se ozývalo bušení nebo škrábání, a jednou jsem zaslechl žuchnutí převráceného hrnce. Jak se ochlazovalo, klouby mě brněly a bolely z tak dlouhého stání, ale nedokázal jsem se odpoutat. Nenáviděl jsem to nutkání, které mě tam drželo, čekání na něco, čemu jsem nerozuměl. Ale bylo to neodolatelné. Směs zvědavosti a strachu poháněná nočními děsy, které mě stále pronásledovaly, i když jsem se uzdravoval.

Objevovaly se teď zřídka a změnily se – beztvará černá hrůza se teď zformovala v jasné sny zalité sluncem – ale byly stejně zlé. Od toho dne měl strach tvář, tvář Luciana Darnaye. Viděl jsem ho zas a znova, jeho nelítostné oči, jeho poslední pohled, který na mě upřel, než vešel do zpola otevřených dveří na konci dílny. Viděl jsem ho, jak sedí s rovnými zády v té tiché, jasné, děsivé místnosti, a pocítil jsem nával paniky – protože v mých snech tam neseděl on, ale já.

Ty sny se mi snažily něco říct. Nevěděl jsem, čeho se tak bojím, ale ať to bylo cokoliv, žilo to v Seredithině zamčené místnosti. Když jsem se probudil a nemohl jsem znova usnout, sedával jsem u okna a nechával ostrý noční vzduch, aby vysušil lepkavý pot na mé kůži, a snažil jsem se je pochopit. Ale ať jsem je v duchu probíral jakkoliv, ať jsem se snažil překonat strach a vidět za něj, nebylo v nich nic kromě Luciana Darnaye a pohledu do té místnosti. Ať se tam stalo cokoliv, pronikalo to ven, vedlo to k tomu, že jsem skřípal zuby, krvácelo to do mých snů.

Jednou večer, když jsem drhnul pánev a Seredith vařila guláš, jsem se na něho zeptal. Nezvedla hlavu, ale prsty se jí zadrhly a půlka cibule jí spadla na zem. Pomalu se sehnula, aby ji zvedla. „Snaž se na Luciana Darnaye nemyslet,“ řekla.

„Proč mi jeho knihu neukážete? Učím se jenom tyhle nekonečné dokončovací práce, myslel jsem si, že mám…?“ Opláchla cibuli a pokračovala v sekání. „Seredith! Kdy mi…“

„Brzy tě naučím víc,“ odpověděla a protlačila se kolem mě do spíže. „Až ti bude zase dobře.“

Ale míjel den za dnem, už jsem byl skoro silný jako dřív, ale ona mi stále nic neřekla.

Podzim přešel do zimy. V našem každodenním životě – který se skládal z monotónní, meditativní rutinní práce, jídla a spánku – jsem ztratil pojem o čase. Dny se kutálely jako kola, naplněné stejnými domácími pracemi a stejnými hodinami dokončovací práce, mramorováním papíru, řezáním kůže anebo zlacením okraje cvičných stránek. Moje kousky dělané nanečisto většinou končily ve starém sudu, který Seredith používala jako odpadkový koš. Ale i když se Seredith podívala na jeden z papírů a řekla, bez úsměvu, abych ho nevyhazoval, putoval do skříně s nářadím a zůstal tam, schovaný před zraky. Zdálo se, že nikdy nic nebude použitelné. Už jsem málem přestal přemýšlet o tom, kdy budou dost dobré anebo kdy uvidím opravdovou knihu. A právě to možná Seredith chtěla. V klidném tichu dílny jsem se soustředil na jednoduché věci: na váhu leštičky, na skřípání včelího vosku pod mým palcem. Jednou ráno jsem se podíval ven a ke svému překvapení jsem viděl, že pod tenkou vrstvou sněhu vykukuje rákosí. Samozřejmě, všiml jsem si, že je chladno, ale přimělo mě to k tomu, abych se přesunul blíž ke kamnům a abych vytáhl pár rukavic bez konečků prstů. Teď mě to šokovalo: jsem tu už několik měsíců, skoro čtvrt roku. Brzy nastane zimní slunovrat. Zhluboka jsem se nadechl mrazivého vzduchu a přemítal nad tím, jak – pokud vůbec – jej budeme slavit, sami uprostřed nicoty. Zabolelo mě při vzpomínce na moji rodinu obklopenou chvojím a jmelím, připíjející svařeným vínem na zdraví nepřítomných přátel… Ale Seredith se nezmínila o tom, že by mi dovolila jet domů, a jestli napadne hodně sněhu, cesty budou neprůjezdné. Od doby, kdy sem přišel Lucian Darnay, se tu nikdo neobjevil, kromě týdenní pošty. Poštovní vůz vždycky zastavil u našich dveří a vozka vběhl dovnitř, aby do sebe hodil hrnek horkého čaje, než pojede dál. Až jednoho dne, o pár týdnů později, mraky byly tak nízko a vzduch tak zlověstně nehybný, že zavrtěl odmítavě hlavou, když jsem ho pozval dál. Hodil mi k nohám balíček dopisů a pytel zásob a rychle se zachumlal do přikrývek. „Bude zase sněžit, hochu,“ řekl. „Nevím jistě, kdy se vrátím. Možná se uvidíme až na jaře.“

„Na jaře?“

Jasně modré oko na mě pohlédlo ze škvíry mezi kloboukem a šálou. „Jseš tady na zimu prvně, co? Bez obav. Ona to vždycky nějak zvládne.“

S tím mlaskl na chvějícího se koně a odkodrcal po naší pěšině na cestu. Navzdory chladu jsem tam stál a hleděl za ním, dokud mi nezmizel z očí.

Kdybych to byl věděl… Probíral jsem v duchu, co jsem napsal v dopise domů – v tom posledním letošním… Ale co bych dodal? Popřál jsem jim pěkné svátky a to je všechno. Svým způsobem jsem byl rád, že se mi zdá domov tak daleko, že jsem tu mohl stát a nic necítit, jako by ten mrazivý vzduch otupil moji mysl stejně jako moje prsty.

Roztřásl jsem se a vrátil jsem se dovnitř.

Pošťák měl pravdu. Tu noc sněžilo, sníh se tiše sypal, a když jsme se vzbudili, nebyla cesta v bílé krajině skoro rozpoznat. Mým prvním úkolem bylo rozdělat v kamnech oheň, ale toho rána, když jsem vešel do dílny, Seredith už byla vzhůru a seděla u svého stolu. Pozorovala, jak venku hopká a poletuje ptáček a nechává za sebou úhledné stopy, které vypadaly jako písmena. Mouka z těsta, které míchala, posypala stůl, takže to vypadalo, jako by sem sníh pronikl oknem.

V kamnech se už topilo, ale já jsem se chvěl. Rozhlédla se okolo. „Čaj je připravený. Potřebuješ něco? Píšu seznam zboží na příští objednávku z Castlefordu.“

„Pošťák říkal, že se vrátí až na jaře.“ Byl jsem tak ztuhlý chladem, že jsem skoro rozlil čaj, když jsem se ho snažil nalít do hrnku.

„Ach, Toller je hlupák. Na zimu je ještě příliš brzy. Za pár dní to roztaje.“ Usmála se, když jsem se mimoděk podíval na sníh, který dosahoval do půli okna. „Věř mi. Opravdový sníh přijde až po slunovratu. Máme dost času se připravit.“

Přikývl jsem. Znamenalo to, že můžu napsat domů další dopis. Jenže co bych jim měl říct?

„Jdi do skladiště a dones zásoby.“ Podíval jsem se na třpytící se závěje sněhu a po zádech mi přeběhl mírný mráz. „Je tam zima,“ dodala a v očích jí zablesklo napůl posměšně a napůl soucitně. „Pořádně se obleč.“

Nebylo to tak zlé, když jsem se do toho pustil. Musel jsem přemístit bedny a pytle a ohromné nádoby, abych viděl, co tam je, a zakrátko jsem lapal po dechu námahou a bylo mi tak teplo, že jsem si musel sundat čepici. Odložil jsem pytel, který jsem táhl, a opřel jsem se o dveřní zárubeň, abych popadl dech. Oči mi zabloudily na hromadu dřeva a přemýšlel jsem, jestli je ho na zimu dost. Kdyby ne, musel bych někde opatřit další. Ale v této pusté krajině nebyl žádný les, kde by se dalo sbírat, ani stromy, které by se daly pokácet. Slunce zakryl mrak a vítr mi kvílel v uších, jako by si někdo v dálce ostřil nůž. Bude znovu sněžit. Seredith se určitě mýlí, pokud jde o tání.

Měl bych se vrátit zpátky do práce. Ale něco upoutalo moji pozornost – něco moc daleko, než abych to viděl jasně, si razilo cestu zasněženou krajinou jako nějaký hmyz, který uvízl v bílé barvě. Konečně ta tmavá skvrna nabrala obrysy koně, který zapadal do sněhu až po hlezna, a na něm seděl tlustý nahrbený jezdec. Ne – dva jezdci. Vypadali jako malé děti, ale pak jsem si uvědomil, že ten kůň je obrovitý chundelatý chladnokrevník. Dvě ženy, jedna seděla se vzpřímenými zády vzadu, druhá se choulila před ní a při každém kroku klouzala na bok. Mnohem dřív, než jsem mohl rozpoznat jejich tváře, se nesly zasněženou krajinou jejich hlasy: zoufalé mumlání povzbudivých slov a nad tím vším vysoké opuštěné lkaní, o kterém jsem si myslel, že je zvuk větru.

Když zastavily před domem a jedna žena nemotorně slezla z koně do závěje, měl jsem jí vyrazit na pomoc. Ale místo toho jsem sledoval, jak se snaží, bojuje a trhá sebou a nakonec snesla druhou ženu z koně, jako by to byla nějaká panenka. Pronikavé kvílení pokračovalo, vysoké tóny nepodobné lidským zvukům, jen škytání a nanovo, jak ženy klopýtaly cestou ke vchodovým dveřím. Zahlédl jsem vykulené lesklé oči a volně svázané vlasy a rty rozkousané do krve. Najednou stály vedle sebe na verandě a ozval se falešný tón zvonku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vazač vzpomínek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.