Nos adorables belles-filles

Vydáno ve spolupráci se SAS Lester Literary Agency & Associates.

Copyright © Éditions Michel Lafon, 2016

Translation © Kateřina Štáblová, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-008-5

Julesovi a Gaspardovi
a mým budoucím drahým snachám

Říká se, že jeden pár ze tří se rozvádí

kvůli své tchyni nebo tchánovi.

Ale kolik tchyní a tchánů se rozhádalo

kvůli jejich snaše?

– 1 –

Veselé Vánoce!

Jacquesovi se pokaždé nějakým způsobem podařilo dostat se na hranici slušného chování. A tak je podle Martine důležité připomenout manželovi, že tentokrát to nejsou Vánoce jako každé jiné. Je potřeba, aby se choval vzorně, závisí na tom rodinné štěstí. Jsou spolu v koupelně a chystají se.

„Dnes večer se drž, prosím tě. Žádné hádky s dětmi, žádné nemístné poznámky vůči snachám. Ať nevyděsíme tu novou,“ naléhala Martine, zatímco si s pootevřenými rty nanášela řasenku.

Zkoumavě se prohlížela v zrcadle a přemýšlela, zda jí nové šaty sluší. S manželem po boku jí zrcadlo vracelo obraz páru, který býval moc krásný. Pouze Jacquesovy prošedivělé vlasy a několik mimických vrásek na jejich tvářích prozrazovaly únavu i drobné starosti a rodinné radosti.

„Kéž by to byla pro Nicolase už konečně ta pravá,“ pokračovala Martine. „Jak se vlastně jmenuje? Jeanne, je to tak? Je to hrůza, když si musím pokaždé zapamatovat nové jméno! Mám strach, že udělám nějakou botu. Taky kdybychom si nemuseli nechávat malovat každý rok novou vánoční misku s dalším jménem, ušetřili bychom místo v kredenci. Posloucháš mě vůbec?“

„Jsi si tou žlutou jistá?“ zeptal se Jacques a kroutil hlavou nad křiklavou barvou šatů své manželky.

„Ty se v módě vůbec nevyznáš!“ přerušila svého muže Martine a vrhla na něj pohrdlivý pohled.

Otec rodiny se snažil zatáhnout břicho, aby se vešel do nové vypasované košile, myšlenkami však byl jinde. Jestli mu něco opravdu leželo na srdci, byly to tradice a ty se musely dodržovat. V Le Guennecově rodině tradice velela, že na Štědrý večer musí být srnčí pečínka. Odpovědnost za pomalé pečení při nízké teplotě ležela na Jacquesovi, jenže kvůli tomu byl, ostatně jako každý Štědrý večer, nepříjemně popudlivý. Rozhodně se nesmělo stát, že by maso bylo příliš propečené, to by mu úplně zkazilo večer, a tím i celé rodině. Na radosti mu nepřidal už nákup u řezníka, kde měl na výběr jen mezi dvěma kousky, jedním příliš malým a druhým příliš velkým. Pak to pokračovalo výběrem vína na podlití. A už asi před hodinou začal sledovat hodinky a neklidně se vyptávat Martine: „Co myslíš, nebude to srnčí moc propečené, když ho nechám v troubě čtyři hodiny?“

Jeho žena měla čtyřicet let na to, aby se vycvičila v nekonečné trpělivosti. Zato Jacques už našel další důvod, proč se zase rozčílit, tentokrát kvůli neposlušně odstávající čupřině.

„Měl bys jít do kuchyně. Budeš tak klidnější a já taky. Vzpomínáš si, jak to dopadlo loni? Upekl jsi to přece dokonale, ne? Navíc vzhledem k váze toho srnčího budou čtyři hodiny tak akorát. V každém případě máš ještě teploměr. Můžeš mi zapnout ten zip na zádech, prosím tě?“ požádala ho Martine a začala si trochu falešně prozpěvovat svoji oblíbenou písničku. Only youuuuu!

Jacques jí nepomohl, místo toho vyrazil z koupelny a seběhl ze schodů, aby zkontroloval troubu. Když se vrátil, vypadal rozmrzele, což jeho žena velkoryse přešla. Měla v plánu užít si celý večer, a to už od této chvíle.

Upravila si ofinu. Hnědé vlasy nosila ostříhané na mikádo už desítky let, vypadala díky tomu trochu uličnicky, ke všemu měla také pihovatý nos a kulaté oči. S přibývajícími lety se čím dál víc podobala Sally Fieldové, americké herečce, která hrála matku ve filmu Táta v sukni.

Jistou rukou nanesla širokým štětcem trochu tvářenky a pak si znovu konturkou obkreslila rty, které jí odjakživa připadaly moc úzké. Polovinu měla hotovou, když se zase obrátila na Jacquesa.

„Stejně se trochu bojím. Vyjít s Nicolasem není vůbec jednoduché. Je to takový paličák! Nevím, po kom to asi tak může mít,“ řekla a koutkem oka přitom sledovala svého manžela. „Možná mohl ještě trochu počkat, než se rozhodl nám ji představit. Když bude muset tahle Jeanne snést v jeden večer syna i otce zároveň, mohla by z toho dostat šok. Posloucháš mě? Přestaň si už dělat hlavu kvůli tomu srnčímu. Když nebudeš otevírat troubu každých deset minut, uvidíš, že se bude rozplývat přesně tak, jak to máš rád. Raději mně už zapni ty šaty!“

„To mám nejradši, když se mnou takhle mluvíš,“ špičkoval Jacques a zapnul jí zip. „Dnes večer ti to moc sluší,“ vzal ji do náruče a napodobil s ní několik valčíkových kroků.

„Opravdu? Mám pocit, že pěkně rychle stárnu a v těch šatech mám velké břicho!“ odpověděla Martine a znovu se prohlédla v zrcadle.

Jacques vzal svou ženu za ruku a pečlivě si ji prohlédl od hlavy k patě. Byla malá, drobná a udržela si pevné tělo, které jí spousta šedesátnic záviděla.

„Nesmysl, Martinko. Jsi úžasná. Jsi jediná, kdo na tobě vidí nějaké chyby! A krásně voníš…“ dodal, když se jí nosem přiblížil k šíji. „Jsou to punčocháče, nebo punčochy?“ zeptal se a hladil ji přitom po stehně.

„Ne, teď ne! Já bych ráda, ale měli bychom zpoždění. Budou tady ani ne za hodinu a my ještě nemáme vůbec nic nachystané. Než přijdou, musíme schovat dárky pro vnoučata. Moc se na ně těším, určitě zase strašně vyrostli!“

„Mám chuť z tebe ty šaty strhnout…“ trval na svém Jacques a vášnivě líbal svou ženu na krk, dokud mu nevyklouzla jako uličnice.

„A já mám zase chuť vidět, jak se vzorně chováš ke svým synům, jak příjemně konverzuješ se snachami a jak pro jednou nejsi přilepený ke svému telefonu,“ řekla a přidala k tomu jeden ze svých neúprosných pohledů. „Když to dokážeš, tak po večeři…“

„Dejme si rovnou předkrm…“ navrhl Jacques a usmál se, jak nejšarmantněji dovedl.

Pár zmizel v ložnici, odkud se začal ozývat smích, zvuk bot padajících na podlahu a taky jedno „pozor na moje vlasy“. Čas se zastavil, dokud se neozvalo zvonění domovního zvonku.

„Už? Vždyť jsou tady dřív!“ vykřikla Martine. Na radiobudíku svítilo teprve osm hodin a deset minut. „Do prde…!“

„Dej si pozor na sprostá slova. S těmi malými policajty by tě dnešní večer mohl stát i třicet eur! Mám si tu košili zastrčit, nebo ji nechat venku?“

„Venku, jinak jsi v tom strašně napasovaný. Neviděl jsi moji levou botu? Kde může být?“

„Já jsem v tom napasovaný? To ti teda děkuju.“

Martine a Jacques seběhli schody až ke vstupním dveřím. Přečesaní, s uhlazenými záhyby a červenými tvářemi se zhluboka nadechli a naposledy si zopakovali bojovou strategii.

„Tak si to zrekapitulujme: dnes večer žádné nepříjemné poznámky na snachy, žádný mobil a dáš si pozor na svůj cholesterol. Nebudeš si přidávat, je to jasné?“

„Jasně, šéfe!“ přisvědčil Jacques a políbil svou ženu na rty. „Už je to tady. Ať se stane, co se má stát!“

– 2 –

Jablko nepadá daleko od stromu

Za dveřmi se rýsovala jediná, navíc droboučká silueta. Antoinette.

„Mami? Co tady tak brzo děláš?“ zeptal se Jacques. „Neřekli jsme, že až v devět? Počkej, dej mi aspoň ten kabát.“

Stařenka ve svém zimním kabátě jen plavala, navíc byla skrytá pod kloboukem, který nosila pouze při vzácných příležitostech. U nohou jí stály dvě obrovské tašky plné pečlivě zabalených dárků.

„Raději se postarej o dárky pro vnoučata. Rok co rok jsou ty hračky těžší. Ty ale vypadáš úchvatně, Martine,“ dodala devadesátnice a objala svou snachu. „Žlutá ti moc sluší.“

„To je od vás milé, Antoinette. Jak se vám daří?“ zajímalo Martine, když stařičké dámě pomáhala z kabátu.

„Nebudeme mluvit o ničem nepříjemném, souhlasíš? Ty šaty, co máš na sobě, jsou nové?“

„Ano, opravdu jsou nové. Díky, že jste si všimla, Antoinette,“ odpověděla Martine a vrhla krátký káravý pohled na svého manžela.

„Raději se dovolím sama a půjdu dovnitř. Jinak tady v tom průvanu všichni prochladneme,“ poznamenala stařenka.

Antoinette vešla dovnitř. Byl to velký rodinný dům, kde její syn Jacques žil se svou ženou už třicet pět let. Jejich tři synové, kteří už před několika lety opustili rodné hnízdo, zde strávili šťastné dětství. V Dinanu, ve městě na severním pobřeží Bretaně, bydlela Jacquesova matka odjakživa. Měla radost, že její syn se rozhodl bydlet jen nedaleko domu, kde posledních deset let žila už jen sama.

Dům Martine a Jacquesa byl velký a krásný. Byla to stavba z počátku dvacátého století, třípodlažní dům s kamennou fasádou, typickou pro severní Bretaň, a malými bílými okenicemi. Jacques, sám stavební inženýr, před lety řídil jeho renovaci. Okolo domu se zelenala zahrada, kde si Jacques zřídil i několik zeleninových záhonů, a byl hrdý na každou rostlinu, kterou na nich vypěstoval. V horních patrech byly čtyři pokoje a pracovna, takže se zde bez problémů mohla ubytovat i početná rodinka. V přízemí byl obývací pokoj s krbem a plně vybavená kuchyně. Vana v jediné malinké koupelně bývala dějištěm vodních bitev, u umyvadla se zase odehrály nespočetné šťouchance loktem.

Ten dům měl dobrý život: ačkoli děti už odešly, zachoval si svou duši, voněl naleštěnými parketami a dřevem do krbu, na poněkud omšelých zdech visely rodinné fotografie, nostalgické vzpomínky na zašlé časy. Fotky zachycovaly malé děti, které byly na dalších snímcích zase o něco větší. Dokonalý úsměv prozrazoval nejstaršího syna Matthieua. Vždy to byl dobrý žák, hodný a poslušný chlapec. Mladší Alexandre byl spíš komik, dělal samé tajtrlíky a nemožnými grimasami by kazil dokonalé rodinné fotografie, pokud by na nich ovšem nejmladší Nicolas nedělal zamračené obličeje a nestál se zkříženými pažemi na znamení, jak hrozně moc je naštvaný.

Všichni tři synové navzdory rozdílným povahám vždy drželi spolu a určitě nebylo náhodou, že i dnes žili všichni tři v pařížském regionu. Potřebovali mít možnost pravidelně se vídat.

Vábivá vůně v domě probudila Antoinettin žaludek.

„Pojďme do kuchyně, Martine. Pomůžu ti. Jacquesi, buď trochu užitečný a běž vyhodit prázdné lahve, nechala jsem je v kufru auta. Netuším, z jakého záhadného důvodu u nás tento týden nevyvezli popelnice na sklo. Pozítří zajdu na radnici a dám jim tam co proto. Není to poprvé, co mi to vyvedli!“

Vešla do kuchyně a zamířila rovnou k troubě, aby zkontrolovala, v jaké fázi je srnčí pečínka. Neřekla vůbec nic a to znamenalo, že zvěřina se peče přesně tak, jak to svého syna naučila.

Martine posadila svou tchyni ke kuchyňskému stolu, nalila jí skleničku sauternského vína a sama jako každý rok začala připravovat toasty s foie gras.

„Dobře že tady Jacques chvíli není. Jak se má?“ zeptala se stařenka neklidně a upila ze své skleničky sladkého dezertního vína.

Martine odsunula fíkový chleba, který právě krájela, naklonila se k tchyni a tlumeným hlasem jí odpověděla:

„Když se ho zeptáte, řekne vám, že je všechno v nejlepším pořádku, že má spoustu práce a že chlapi ze stavby mu pořád volají. Ve skutečnosti ho šéfové ve firmě odeslali do předčasného důchodu a vybrali si místo něj jakéhosi mladíčka, co sotva vyšel ze školy. Prakticky už nemá co na práci.“

„Na penzi už ve dvaašedesáti letech! Chudák, takhle se ho zbavit! Nemá snad syndrom vyhoření?“ zvolala Antoinette.

Martine vyhlédla z okna, ujistila se, že Jacques je ještě daleko, a vrátila se k přípravě jídla:

„Vyhoření? To nevím, ale rozhodně v noci nespí dobře. Neustále kontroluje mobil a doufá, že mu kolegové zavolají a řeknou, jak moc ho pořád potřebují.“

„Taky zhubl, ne?“

„Ano, pět kilo.“

„Co se dá dělat,“ soucitně pokývala hlavou Antoinette. „A ty? Jak se cítíš? Jsi na sebe opatrná? Co tvůj tlak?“

Martine měla vždy křehké zdraví, ale posledních pár let si musela dávat ještě větší pozor a nepřetěžovat se. Často ztrácela vědomí, a před několika měsíci si dokonce zlomila dvě žebra, když se jí udělalo nevolno a omdlela u pokladny v knihkupectví, kde pracovala. Celá rodina si dávno navykla dobírat si Jacquesa kvůli jeho cholesterolu, teď však měli vážné obavy o Martine, která se i nadále starala o celou domácnost.

„Docela to jde. V knihkupectví toho teď mám na starosti míň. A koncem příštího roku půjdu do důchodu, s mým kolegou je to už domluvené. Jen doufám, že Jacques bude umět předat žezlo. Je čím dál častěji podrážděný a je náročné s ním vydržet.“

„Je podrážděný ještě častěji než obvykle, je to vůbec možné? To se máme dnes večer na co těšit! A když už mluvíme o nepříjemnostech, víš, že Laura nakonec dnes na večeři přece jen přijde? Alexandre tě už varoval?“

Prostřední syn žil se svou přítelkyní Laurou už tři roky. Bydleli v Paříži a loni strávili v Dinanu poněkud bouřlivý Štědrý večer. Počítalo se s tím, že Laura letos vůbec nepřijede.

„Cože?! O tom nic nevím! Alexandre mi nic nenapsal,“ podrážděně vykřikla Martine, vzala do ruky svůj telefon a objevila nepřečtenou zprávu. „A do pr… Vždyť ona vůbec nic nejí!“

„Dej si pozor na jazyk, Martine,“ napomenula ji Antoinette. „Tvoji vnuci jsou nesmlouvaví, když jde o sprostá slova! Tak jak to dnes večer bude? Přijede na večeři i Laura?“

„Ano, jenže se to dozvídám teprve teď a nemám pro ni žádný dárek! Moje snacha mě bude nesnášet…“

„Ach tak. A co tvoje další snacha, Stéphanie…“

„Proč? Co je s ní zase?“

„Nic, jen je znovu těhotná, ale dělá, že není, akorát skoro nic nejí. Takže, co jsi naplánovala na večeři?“

„Foie gras, uzeného lososa, ústřice a srnčí… To je naprostá katastrofa! Obě moje snachy mě budou nenávidět,“ prohlásila Martine v panice.

Pro těhotnou ženu to opravdu nebyla ideální večeře. Ale jak to mohla Martine vědět? Matthieu, její nejstarší syn, to rozhodně přehnal, měl jí to říct předem. Otřela si ruce od foie gras do zástěry, otevřela v kuchyni všechny skříňky, kam dávala jídlo, a docela vyvedená z míry naříkala:

„Antoinette, myslíte, že mám ještě čas zaběhnout do supermarketu? Je teprve pět minut po půl deváté, tak když si pospíším…“

Martine nestihla ani dokončit větu, když se rozezněl domácí telefon.

„A do pr… čic!“ uklouzlo Martine. Cítila, jak hladina jejího stresu nebezpečně stoupá.

– 3 –

Jako po másle

Martine se přiměla promluvit veselým hlasem:

„Ano? Kdo je?“

„To jsem já, otevřeš mi?“ poprosil ne zrovna příjemně její manžel, kterému se už podařilo vrátit od popelnic na sklo.

Martine si nahlas oddechla a přes zástěru si přehodila kabát. Rozhodla se, že nechá svou tchyni samotnou a zaběhne do obchodu. Když se na příjezdové cestě míjela s manželem, bleskově mu vysvětlila situaci. Jacques ji na místě zastavil.

„To je směšné, teď tam jít nemůžeš. Už jsou tady, hledají místo na zaparkování.“

„Ale ne! Tak co těm našim snachám dáme k jídlu?“

„Co máš připravené pro děti?“ zeptal se Jacques.

„Neříkej mi, že jsem k tomu všemu zapomněla na jídlo pro svoje vnuky! Bože, to je stres!“ sténala Martine a klusala zpátky k domu.

Antoinette je oba vtáhla do kuchyně a nalila každému trochu vína.

„Tu máte, napijte se, bude to pak lepší!“

Martine se třásla po celém těle a srdce jí tlouklo jako o závod. Aspoň ji ta sklenička sauternského trochu rozehřála. O mnoho klidnější Jacques si umyl ruce a zkontroloval teplotu uprostřed srnčího masa. Usmál se.

„Zato já jsem na tom docela dobře, mami. To jen Martine vyvádí pro nic za nic. Určitě tu najdeme nějaké kešu oříšky a sterilovaný chřest. To bude snachám stačit. Vždyť ta spíž je plná k prasknutí. Jen musíme doufat, že ten chřest nebude prošlý.“

„Nakládaný chřest na Štědrý večer? Ony mě fakt budou nenávidět. Nejsou tam nějaké psí konzervy, když už jsi v tom?“

Martine vyskočila na židli a Jacques ji přidržoval, aby mohla ze spíže vytáhnout dvě zavařovací sklenice.

„Tady máš, na, ty máš lepší oči. Přečteš mi datum na víčku?“

Jacques si z kapsy u košile vytáhl brýle na čtení a přiložil si je k nosu:

„Dva tisíce osm. Ale může lilkový kaviár vůbec někdy projít?“

On sám nikdy neviděl žádný problém v tom, aby si dal klidně i více než dva měsíce prošlý jogurt a obě konzervy by snědl rovnou na místě, kdyby je Martine rovnou nevyhodila do koše. Znovu ponořila hlavu do hloubi spíže.

Antoinette už vyprázdnila svou skleničku a dostala chuť zapojit se do hovoru. Rozhodla se, že přistoupí na Jacquesovu hru, jen aby zjistila pravdu:

„Ne že by mě váš rozhovor nezajímal, ale přece… Jak se ti daří v práci, Jacquesi? Máš na stavbě zase nějakou novou skupinu, které šéfuješ?“

„Se mnou je to jednoduché: mám práce nad hlavu! Chlapi mi pořád volají. Už to vypadá, že si beze mě vůbec neporadí. Dva volné dny o Vánocích je maximum. Navíc mi přidělili jednoho nováčka, kterého mám zaučit, a není to žádný génius. Už aby se to trochu uklidnilo!“

Stařenka se zatvářila uraženě. Její syn byl extrémně ješitný a mistrovsky ovládal umění podat každou informaci tak, aby vyznívala v jeho prospěch. Nenaléhala už na něj a místo toho začala prsty poklepávat na misku, v níž její snacha připravovala foie gras na dnešní večer.

Jacques, který jedním okem sledoval troubu a rukama přidržoval za zadek svou ženu, aby na židli lépe držela rovnováhu, nadskočil, když z toastovače vyskočil krajíc chleba, na který všichni už docela zapomněli. Antoinette byla rychlejší než ostatní, sehnula se pod stůl a sebrala ho.

„U vás by si jeden uhnal infarkt,“ okomentovala to.

„Co tam venku tak dlouho dělají?“ netrpělivě poznamenal Jacques. „Vždyť už před deseti minutami byli na ulici. Přece normálně netrvá celou věčnost dojít k domu! Našlas něco, Martine?“

„Vůbec nic. Jsem z toho zničená.“

„Nech to být. Přece by stačilo, kdyby nás varovali. Jak dlouho ještě mám nechat tu zvěřinu v troubě?“

„Máš přece nastavenou minutku, ne? Tak dokud nezazvoní!“ odpověděla Martine podrážděně.

Právě v tu chvíli se rozezněl zvonek u dveří. Tři komplicové v kuchyni se zachvěli. A Jacquesovi ujelo ironické: „Ještě že tady nejsou moc brzy.“

– 4 –

Bacha, snacha!

Za kuchyňským oknem se všichni tři synové drželi za ramena, šklebili se a kreslili na zamrzlé sklo dvojsmyslné obrázky. Martine slezla ze židle, usmívala se na ně, a aniž pohnula rty, procedila směrem k manželovi:

„Dárek pro Lauru! Jacquesi, zaběhni nahoru, prohlídni si ty, které jsme ještě nikomu nepřidělili. Vezmi jakýkoli z nich a hned přijď dolů, prosím tě.“

„Neboj, já jsem počítal s dárkem i pro ni. Říkal jsem si, že jí ho dám příště. Dám ho pod stromeček a hned za vámi přijdu.“

„Tak půjdeme jim už otevřít, anebo je necháme celý Štědrý večer drkotat venku zubama?“ zeptala se Antoinette a belhala se ke dveřím. „To jsem udělala dobře, že jsem přišla dříve…“

Na prahu jich stálo osm. Jektali zimou, ale usmívali se. Celá široká rodina Le Guennecova. Stál tam Matthieu se svou ženou Stéphanie a dvěma dětmi, pětiletým Paulem a tříletým Julesem. Alexandre přijel proti všemu očekávání s Laurou. A konečně Nicolas, který se chystal poprvé představit svou novou přítelkyni Jeanne.

Už několik měsíců nebyla Martine se svými třemi syny takto pohromadě. Vidět je všechny před rodným domem jí vehnalo slzy do očí. Chlapci se něžně přivítali s matkou i babičkou a přátelsky se objali s otcem, ještě celým udýchaným z toho, jak běžel do patra.

Skrytá za kyticí květin stála nově příchozí Jeanne. Plaše se přivítala s tchánem a tchyní. Byla to čerstvá třicátnice, hezká, zrzavá a usměvavá. Když podávala tchyni květiny s díky za pozvání, prozradil se její zpěvavý marseilleský přízvuk. Nicolas ukázal rodičům láhev vína: „Vybráno jen pro vás naší someliérkou Jeanne. Musel jsem jí trochu poodhalit menu, ale myslím, že tohle archivní burgundské se bude dobře hodit.“

Vešel do kuchyně a postavil na stůl láhev vína. Chystal se ho přelít do karafy, když zaregistroval kořeněnou vůni, jíž byla kuchyň plná.

„Mmm, to voní zatraceně dobře, mami. Dostal jsem z té vůně hlad! Můžu ti s něčím dnes večer pomoct?“

„Nene, děkuji, pane kuchaři. Musím ti připomenout, že dnes máš volno. Užij si, že můžeš být s bratry. Já už jsem tady stejně skončila, můžeme jít do obýváku.

Jacques se cítil trochu opomenutý, a tak to upřesnil:

„Možná jsi poznal, že to, co cítíš, je vůně srnčí pečínky,“ oznámil a tak trochu doufal, že se mu dostane vavřínů za večeři, kterou sám připravil. „A v tuhle chvíli to vypadá, že bude nádherně křehoučká. Však ještě uvidíš a uznáš, že mám pravdu!“

Nicolas byl šéfkuchařem v jedné velké pařížské restauraci. Vařil vášnivě a měl talent, rychle stoupal po žebříčku nahoru a jeho rodiče na něj byli patřičně hrdí. Jeho zaměstnání mu však neumožňovalo vést kdovíjak bohatý společenský život, navíc často pracoval o víkendech. Proto se s Jeanne potkal právě v práci. Hezká rusovláska pracovala ve stejné restauraci jako someliérka a už je to skoro deset měsíců, co spolu tvoří dokonalý pár.

V obývacím pokoji se Antoinette snažila zabavit oba pravnuky, zatímco ostatní co nejrychleji schovávali dárky v sousední místnosti. Jacques, Martine a Nicolas se k nim přidali, nakonec byli v obývacím pokoji všichni.

„Tak co, dáte kluky do postele a začneme s oslavou?“ nadhodil Jacques.

Všichni se otočili směrem k němu, aby se ujistili, jestli žertuje, nebo ne. Vypadal naprosto vážně. Martine tedy vzala věci do svých rukou.

„Ještě počkej,“ řekla mu. „Vždyť děti sotva přijely. Třeba si s námi dají ještě aperitiv, nevadí ti to Stéphanie?“

„Ne. Opravdu vám nevadí, když tu ještě zůstanou a trochu si pohrají?“ zeptala se s pohledem upřeným na svého tchána. „Jsou přece Vánoce. Než se přesuneme ke stolu, uložím je do postele. Stejně už večeřeli.“

„Tak dobře. Ale já mám na starosti zvěřinu a nechci, aby byla příliš propečená,“ zdůraznil Jacques. „Chcete pustit nějakou hudbu?“

Vstal a hledal ve své rozsáhlé sbírce cédéček to, které by se pro dnešní večer hodilo nejlépe. Dlouho váhal, pak spokojeně zamručel a posadil se zpátky k hostům. Nově příchozí Jeanne přeběhl po tváři úsměv, jakmile po prvních tónech rozpoznala hlas zpěváka. Nicolas ji varoval: je víc než pravděpodobné, že dnes večer budou mít tu čest s Michelem Sardouem. Ale že to bude už při aperitivu, to by se nevsadila ani ve snu. Jacques musí být opravdu jeho velký fanoušek!

Paní domu poletovala kolem hostů a plísnila je: „Posaďte se přece, ještě nám vynesete spaní. No tak! Šampaňské pro všechny? Pokud samozřejmě naše someliérka nemá pro začátek lepší nápad?“

„Šampaňské by bylo perfektní. Chcete, abych ho nalila a postarala se dnes večer o víno?“ navrhla Jeanne.

„Rozhodně ne, jak tě to mohlo napadnout!“ vložil se s úsměvem do rozhovoru Matthieu. „Na to bys tady musela mít úřední povolení. A je ostatně ve tvém zájmu, aby sis oblíbila lehká vína. Pokud nemám rovnou říct druháky!“

„Jak to myslíš, druháky?“ ozval se Jacques. Nachystal jsem si pro vás vínko z roku 2005, které jsem objevil v naší vinotéce. Ale jestli ohrnujete nos, klidně si ho vypiju sám, to se nebojte!“

„Takže devět skleniček, je to tak?“ pokračovala Martine a podala lahev Alexandrovi, aby víno rozlil do sklenic.

„Já si nedám,“ ozvala se Stéphanie.

„Á, nějaká dobrá zpráva? Chcete nám něco oznámit?“ provokoval zlehka Alexandre a nechal bouchnout korkovou zátku od šampaňského. „Vždyť přece víte, že kdybyste měli tři děti, museli byste si pořídit nové auto.“

„Já si rozhodně zabírám váš golf,“ vykřikl Nicolas co nejrychleji, jako by přihazoval na dražbě.

„Ale proč by měli chtít třetí dítě?“ přerušila je Antoinette. „Oba dva jejich kluci jsou skvělí!“

„Žádné oznámení pro vás nemáme,“ vložil se mezi ně Matthieu. „Vážně ti blahopřeju, mami, že se ti podařilo koupit tátovi tak pěknou košili a žes ho do ní i oblíkla. A ty boty! To ses tak snažil kvůli nové snaše? Vůbec si nevzpomínám, že bys na Stéphanie nebo Lauru bral taky takové ohledy…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Snachy za všechny prachy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.