Gods of Jade and Shadow

Vydáno ve spolupráci s Del Rey, imprint Random House,

divize Penguin Random House LLC.

Copyright © Silvia Moreno-Garcia, 2019

Translation © Ina Leckie, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7462-884-9

Goyitě a Rose, mým babičkám.

Jiné světy, jiné sny.

Avšak co si vládcové nepřáli, bylo,

aby jejich jména ti ostatní zvěděli.

– Popol Vuh

Z textu Adriana Recina přeložili do angličtiny
Delia Goetz a Sylvanus Griswold Morley.

1. kapitola

Někdo se narodí pod šťastnou hvězdou, a jinému pozice nebeských těles hned pošlou telegram s oznámením: smůla! Kasiopea Tun sice dostala jméno po krásném souhvězdí, ale její hvězda osudu musela být ta nejhorší ze všech, co jich jen na obloze je. Ve svých osmnácti letech byla Kasiopea bez peněz, chudá jak kostelní myš a žila v nudném městečku jménem Uukumil, kde dvakrát týdně stavěl kolejový vůz mezkospřežné dráhy a kde v žáru slunce z každého snu zakrátko zbyla jen hromádka popela. Nebyla hloupá, uvědomovala si, že v podobně nudných mrňavých zapadákovech žije spousta dalších mladých žen jako ona. Jen si nedovedla představit, že by na světě mohlo být mnoho dalších podobných mladých žen, které by musely každodenně snášet takové peklo na zemi, jakým byl pro Kasiopeu život v domě, jemuž vládl její děd Cirilo Leyva.

Cirilo byl kruťas; na stará kolena byl jedovatější než osten bílého škorpióna. Kasiopea mu posluhovala. Servírovala mu jídlo, žehlila oblečení, česala mu řídké vlasy. A ten starý surovec měl pořád ještě dost sil, aby mohl vnučku přetáhnout hůlkou po hlavě nebo po zádech, kdykoli se mu zachtělo, a když na ni zrovna neštěkal on, aby mu donesla sklenici vody nebo pantofle, povykovaly na ni zas tety a sestřenice s bratranci, ať vypere prádlo, vydrhne podlahu nebo třeba poutírá prach v salónu.

„Dělej, co ti řeknou; nechceme přece, aby o nás vykládali, že jsme příživnice,“ usměrňovala ji matka. A Kasiopea polykala rozhořčené odpovědi, protože s matkou, jejímž řešením pro každou potíž bylo pomodlit se k Pánubohu, prostě nemělo smysl o tom diskutovat.

Kasiopea se už od dobrých deseti let modlívala hlavně za to, aby se odstěhoval bratranec Martín, někam daleko, nejlépe do jiného města, a zároveň za tu dobu i pochopila, že Bohu – pokud vůbec nějaký existuje – je dočista ukradená. Vždyť co pro mě kdy Bůh udělal, krom toho, že mi sebral tátu? Tátu, nenápadného, mírného, trpělivého úředníka, který miloval poezii, kterého naprosto fascinovala mayská a řecká mytologie a který uměl tak báječně vyprávět pohádky před spaním! Jednoho dne se mu zadrhlo srdce a zastavilo se jako špatně natažené hodiny. A bylo to. Malá Kasiopea a její matka neměly jinou možnost než sbalit věci a vrátit se zpátky do matčina rodného – tedy dědova – domu. Rodina se k nim zachovala milosrdně, dá-li se tedy za milosrdenství považovat, že příbuzné v nouzi okamžitě naženeme do nekončící práce, zatímco sami celé dny jen točíme palci a hovíme si.

Kdyby Kasiopea zdědila po otci ony výrazné sklony k romantice, možná by si připadala tak trochu jako Popelka, jenže ona to viděla z jiného úhlu. I když si obrovsky cenila několika knih, které jí po otci zůstaly – byly to jen drobné, ale podstatné střípky jeho sbírky, z nichž nejradši měla Quevedovy sonety, vrchovaté poháry sentimentu pro mladá srdce –, přesto usoudila, že by bylo nesmyslné stavět se do role tragické hrdinky. Utěšovala se raději pragmatičtějšími záležitostmi, především slibem, kterého se jí od protivného dědy dostalo krom věčného řvaní a sekýrování. Děd totiž kdysi řekl, že jednou, po jeho smrti, dostane Kasiopea nějaký ten peníz, sumu nevelkou, avšak dostačující k tomu, aby se mohla odstěhovat do Méridy.

Jak je to velké město daleko, věděla z atlasu přesně; změřila si to špičkami prstů už nesčetněkrát. Jednou se tam vydám.

Zatím ale dál žila v Cirilově domácnosti. Vstávala časně zrána a celé dny trávila prací, se rty pevně stisknutými, jako voják na válečném tažení.

Dnes odpoledne jí uložili vydrhnout podlahu v hale. Nevadilo jí to, protože díky tomu se dnes nemusela starat o děda. Cirilovi se poslední dobou nevedlo dobře, vesměs nikdo v domě nečekal, že by se děd dožil konce roku. Před chvílí se na něj přijel podívat doktor a Kasiopea ho teď slyšela, jak mluví s tetami. Hlasy k ní doléhaly z parádního pokoje spolu s občasným porcelánovým cinknutím, které tu a tam podtrhlo nebo naopak přeškrtlo slovo či dvě. Kasiopea kartáčem drhla červené dlaždice a napínala uši – čekat, že mi někdo později řekne, co je nového, by bylo čiré bláznovství, nikdy se se mnou nikdo nebaví, všichni jen štěkají ty svoje příkazy a zákazy… Najednou před ní stanuly dvě naleštěné boty. Ani nemusela zvedat hlavu, Martínovy boty znala jako svoje.

Martín byl věrnou, jen o hodně mladší kopií děda Cirila. Zdědil po něm široká ramena, robustní postavu i masivní ruce a v nich sílu, kterou Kasiopea bohužel dobře znala. Radost jí na něm ale dělalo pomyšlení, že až Martín zestárne, bude určitě taky tak ošklivý, flekatý a bezzubý, jako je Cirilo.

„Tak tady se válíš po zemi. Má matka už si málem rve vlasy, že tě nemůže nikde najít,“ ucedil s pohledem stočeným kamsi bokem.

„Co potřebuje?“ zeptala se Kasiopea a opřela se rukama o kolena.

„Máš prý zajít k řezníkovi. Starouš si vymyslel, že chce k večeři pořádnou flákotu hovězího. A stav se mi cestou pro cigarety.“

Kasiopea vstala. „Zajdu se převléct.“

Byla bosá a bez punčoch, jen ve staré hnědé sukni s roztřepeným lemem. Matka sice stále zdůrazňovala, jak má být člověk za všech okolností upravený, ale její dceři přišlo zbytečné zabývat se oblečením, ve kterém zametá a voskuje podlahy. Ven z domu se ovšem sluší jít v čistém.

„A proč, prosím tě? Jenom se budeš zdržovat. Radši už běž, tak jak jsi.“

„Ale přece nemůžu mezi lidi –“

„Řekl jsem to jasně, ne? Padej.“

Koukala na něj a hlavou jí blesklo, že mu poradí, ať si laskavě trhne nohou, ale potom si to rozmyslela. Ještě bych pak musela na ulici s tou jeho prackou otištěnou na tváři, nic víc by mi to nevyneslo.

S Martínem se občas něco vyargumentovat dalo, nebo ho Kasiopea aspoň přiměla změnit názor, ale teď na něm bylo vidět, jak je naštvaný – musel se s někým pohádat, a vyléval by si vztek na ní.

„Dobře,“ ustoupila tedy a Martína to viditelně zklamalo. Chtěl si zařvat, chtěl se rozmáchnout. Ještě se na něj usmála, když jí podával peníze na tu pochůzku, a to už ho tak znechutilo, že měla Kasiopea na okamžik dojem, že ránu přece jen vyfasuje.

Vyšla ven z domu v té špinavé sukni, ani se neobtěžovala se šátkem na hlavu. Guvernér Felipe Carrillo Puerto sice ve dvaadvacátém prohlásil, že ženy smějí i k volbám, ale už o dva roky později hleděl do hlavní pušek popravčí čety – jaký jiný osud ostatně mohl potkat guvernéra, který sice pronášel proslovy v mayštině, ale neuměl se spolčovat s těmi správnými držiteli moci – a privilegium volební účasti bylo ženám zase zrušeno. Ale ne že by na tom v Uukumilu nějak záleželo. Psal se už rok 1927, ovšem klidně to mohlo být i o sto let dřív, mnoho rozdílů by se nenašlo. Revoluce městečkem jen prošla a všechno zůstalo, jak bylo. Nebylo tu zhola nic zajímavého, snad jen nevelký lom na horninu zvanou saskab – drobný bílý štěrk, skoro prach, dolovaný obyčejnou lopatou, který se sypal na cesty. Ano, a kdysi tu bývala i henequenová plantáž, ale na tu už se Kasiopea nepamatovala a moc toho o ní nevěděla; děd nebyl žádný bezvýznamný hacendado. Jeho příjmy plynuly – pokud Kasiopea věděla – z nemovitostí v Méridě, které vlastnil. Tu a tam se také zmínil o zlatě, ale to byly asi víc řeči než něco hmatatelného. A tak, zatímco jinde ve světě ženy nosily čím dál kratší a odvážnější účesy, Kasiopea v Uukumilu stále riskovala, že ji někdo notně vyplísní, když se objeví na ulici bez šátku na hlavě. Po revoluci už měla být celá země sekulární a na oficiálním dekretu to vyhlíželo moc dobře, ale těžší už bylo tento směr prosadit v praxi. Kdykoli se vláda pokusila nějak omezit církev a náboženství, kypěly v samém srdci Mexika další a další vlny povstání kristerů. V únoru v Jaliscu a Guanjuatu pozatýkali všechny kněze za to, že pobízeli lidi, aby se stavěli na odpor proti antikatolickým opatřením, která zaváděl prezident. Yucatan nicméně tyto rebely – kristery – toleroval, a občanská válka se tu nerozhořela tak jako v jiných státech. Yucatan byl odjakživa jiný než zbytek Mexika, byl to svět sám pro sebe, jako skalisko uprostřed vod, přestože mapy ve starém atlasu Kasiopeu ubezpečovaly, že žije na rozlehlém, zelení kypícím poloostrově. Nebylo tedy divu, že se v zapadlém Uukumilu všichni drželi starých pořádků. A nebylo ani divu, že se místní pan farář mohl přetrhnout samou snahou zachovat morálku a katolickou víru. Každou ženu ve městě sledoval s podezřením. Zaregistroval a pamatoval si sebemenší náznak neslušnosti. Ženy jsou přece určeny k tomu, aby nesly břemeno kontroly, vždyť pocházejí od Evy, slabé a hříšné pramáti, která pojedla šťavnaté zakázané ovoce.

Kdyby mě teď někde zahlédl, odvlekl by mě hned zpátky domů, ale co vlastně? Však by mě neztloukl víc než Martín, a ten, pitomec jeden, mi přece vůbec nedal na vybranou, musela jsem jít ven neupravená, tak jak jsem zrovna byla. A tak se loudala přes náměstí, jemuž vévodil samozřejmě kostel. Věděla, že Martínův příkaz splnit musí, ale hodlala si aspoň dát pěkně načas. Pokukovala cestou po krámcích schovaných ve stínu vysokého podloubí kolem celého náměstí. Byl tu drogista, obchodník s galanterním zbožím i doktor. Bylo tu toho dohromady víc než v jiných podobně velkých – nebo spíš podobně malých – městečkách, ale přesto se Kasiopea nemohla ubránit pocitu zklamání. Její otec byl z Méridy a její matka se tam po svatbě za svým mužem, Kasiopeiným otcem, přestěhovala, a tam se také narodila Kasiopea. A byla přesvědčená, že do Méridy patří. Nebo vlastně i kamkoliv jinam, když se to tak vezme. Ruce měla ztvrdlé a nehezké od věčného drhnutí prádla v kamenném lavaderu, a už toho měla opravdu po krk. Doslova prahla aspoň po kousíčku volnosti. Někde tam, daleko od otravného děda a houfů dalších nesnesitelných příbuzných, jezdí ty úžasné automobily (kdybych tak uměla takový zázrak techniky řídit!), nosí se krásné a odvážné šaty (jako ty, co občas vidím v novinách), tančí se tam (a čím rychleji, tím líp) a v dáli se v soumraku třpytí hladina oceánu (ten výjev důvěrně znám díky jedné kradené pohlednici). Kasiopea měla všechny tyhle fotky a výstřižky schované pod polštářem, a když spala, zdávalo se jí o večerním koupání v moři, o róbách pošitých flitry a o jasném hvězdnatém nebi. Někdy se jí ve snu zjevil i nějaký krásný mladý muž, který s ní tančil, takový neurčitý idol – jeho podobu si podvědomí skládalo ze vzpomínek na různé filmové hvězdy, jejichž tváře se objevovaly mezi reklamou na mýdlo a na sponky do vlasů, a které si Kasiopea taky vystřihovala a pečlivě schovávala na samém dně plechovky od sušenek – schránky na veškeré její cennosti. K tajnůstkářskému hihňání, se kterým si její sestřenice navzájem šuškaly svoje vysněné představy a přání do ouška, se však nikdy nepřipojila. S nikým o svých snech nemluvila, podoby a výjevy zůstávaly skryté v plechovce.

Nakoupila, co se po ní chtělo, a oklikou se vracela zpátky domů. Každý krok byl o něco těžší než ten předchozí. Upírala oči na dědův dům, nejhonosnější rezidenci ve městě, se žlutou omítkou a bohatě zdobenými kovanými mřížemi v oknech. Cirilo prohlašoval, že jeho dům je přinejmenším stejně krásný, jako bývalo El Principio, nedaleká známá hacienda, rozlehlé sídlo, kde po celé generace od rána do večera dřely tucty služebnictva, než jim revoluce přinesla svobodu a přiměla původní majitele prchnout ze země, jen pracovní podmínky těm obyčejným nezlepšila. Cirilo Leyva měl tedy velký dům plný cenných věcí, jaké zámožný hacendado může mít. S tolika penězi, co měl, mohl klidně i s celou rodinou bydlet v Méridě, ale Kasiopea měla za to, že v Uukumilu zůstal schválně, aby mohl svoje bohatství předvádět před lidmi, mezi kterými kdysi vyrůstal. Byla to právě opačná cesta, než po jaké toužila Kasiopea. Jak je ten žlutý dům krásný. A jak ho nesnáším!

Otřela si krůpěje potu nad horním rtem. Nechráněná hlava se jí ve vedru pekla. Měla jsem si ten šátek vzít. Přesto ale dál otálela s návratem; raději se usadila pod rozložitý pomerančovník. Když zavřela oči, ucítila lehce slaný nádech moře. Uukumil ležel daleko od všeho, ale sůl bylo ve vzduchu vždycky poznat. A Kasiopea tu vůni milovala a tušila, že by ji v nějakém dalekém velkém městě ve vnitrozemí postrádala, ale i tak byla ochotná takovou oběť podstoupit.

Věděla, že už se opravdu víc zdržovat nemůže, a tak se zvedla, prošla vchodem i patiem a odevzdala nákup. V kuchyni byla i její matka s vlasy pečlivě staženými do drdolu, sekala česnek a mluvila s kuchařkami. I ona tu pracovala, aby se vůbec uživila. Děd si jejích kulinářských schopností cenil, přestože v jiných záležitostech ho zklamala, především tím, jak se provdala za toho snědého bezvýznamného indiána. Z jejich manželství vzešla ona, Kasiopea, stejně snědá, což se považovalo za ještě větší ostudu.

V kuchyni byla sice spousta práce, ale zato se tam dal strávit celý den v relativním bezpečí. Kasiopea tam dřív taky pomáhala, ale jednou, to jí bylo asi tak třináct, praštila Martína dlouhou vařečkou do hlavy, protože začal mluvit sprostě o jejím otci. Od té doby jí přidělovali jen horší práce, aby se naučila pokoře.

Kasiopea stála v koutě a jedla suché bolillo; křupavá chlebová kůrka byla báječná, když se krátce namočila do kávy. Jakmile bylo jídlo pro děda hotové, Kasiopea je odnesla do jeho pokoje.

Děd Cirilo obýval největší pokoj v domě. Byla to místnost přecpaná těžkým mahagonovým nábytkem, podlahu zdobila cizokrajná dlažba a stěny zas ručně přes šablonu obkreslované motivy ovoce a listnatých úponků. Děd trávil většinu času v monstrózním loži s litinovým rámem, opřený o kupu vysoko nastlaných polštářů. V nohách postele stála překrásná černá truhla, kterou děd nikdy neotevíral. Byla zdobená jediným malovaným výjevem v tradičním mayském stylu – postavou sťatého muže, jenž v rukou třímal dvouhlavého hada – královský znak. Byl to dost běžný obrázek, takzvaný k’up kaal, hrdelní oběť. I na zdech prastarých chrámů se někdy zpodobňovala vystřikující krev jako ladné křivky hadích těl. Obrázek vyřezaný do víka truhly však krev pouze naznačoval rudou barvou celého výjevu, prohnutou páteří a hlavou, kutálející se na zem.

Jednou, když byla Kasiopea ještě mladší, se děda na ten obrázek ptala. Připadalo jí divné, že takovou truhlu má, protože jinak o mayské umění žádný zájem nejevil. Cirilo jí ovšem řekl, aby si hleděla svého, a tím veškeré šance dozvědět se o té skříňce něco víc definitivně padly. Klíč od ní nosil děd na zlatém řetízku na krku. Sundával si jej, jenom když se šel koupat nebo se chystal do kostela, protože pan farář svým ovečkám důsledně zakazoval nosit na mše jakékoli ozdoby.

Kasiopea postavila večeři na stůl u okna a Cirilo se s bručením vysoukal z lože a šel se posadit k jídlu tak jako každý den. Zavrčel cosi o tom, kdo že to jídlo zase solil, ale nezačal se rozčilovat a láteřit příliš. To jindy, když ho jeho obvyklé bolesti týraly víc, dokázal hulákat i deset minut v kuse.

„Noviny, máš?“ houkl teď jen. Byl totiž pátek, a právě v pátek a v úterý tu stavěla mezkospřežka a přivážela z Méridy i ranní tisk.

„Ano,“ odpověděla Kasiopea.

„Tak čti.“

Začala od prvního titulku a děd občas zamával rukou, aby přestala číst tenhle článek a začala s dalším. Kasiopea měla pocit, že dědovi stejně nezáleží na tom, co mu čte, že je jen rád, že mu u večeře dělá společnost, i když to nikdy neřekne. Po chvíli ho čtení už přestalo bavit a prohlásil, že může jít.

„Slyšela jsem, že jsi dnes odmlouvala Martínovi,“ zmínila se matka, když se obě chystaly ulehnout. Spávaly spolu v jednom pokoji a jejich majetek sestával z květináče s jakousi rostlinou, jejíž jméno Kasiopea neznala, drhaného závěsu na ten květináč a popraskané reprodukce obrazu Panny Marie Guadalupské.

„A to říkal kdo?“

„Teta Lucinda.“

„Ta u toho nebyla. On si začal,“ bránila se Kasiopea.

Matka vzdychla. „Víš přece, jak je to těžké, Kasiopeo.“

Česala jí vlasy, černé, rovné jako šíp a po pás dlouhé. Přes den je Kasiopea nosila spletené do copu, aby jí nepřekážely ve tváři, a uhladila je občas špetkou vazelíny. Na noc si je ale rozpouštěla, i teď do nich byla zahalená, jako by chtěla skrýt svůj výraz. Zamračený výraz.

„Je to syčák drzý a náš děd se vůbec neobtěžuje ho usměrnit. Ostatně sám je ještě horší, zlý starý hlupák.“

„Tak dost, takhle nesmíš mluvit. Děvče z dobré rodiny váží svá slova,“ napomínala ji matka.

Z dobré rodiny. Tety a bratranci a sestřenice jsou dámy a pánové. I moje matka do té dobré rodiny jakž takž patří. To jenom já jsem ošklivá skvrna na jejich štítě.

„Někdy bych si s chutí rvala vlasy nad tím, jak se mnou dokážou mluvit,“ svěřila se matce po chvíli Kasiopea.

„Ale takové krásné vlasy…“ hlesla matka a odložila jemně kartáč. „Když zatrpkneš, otráví to jen tebe, s nimi to nehne.“

Kasiopea se kousala do rtů. Vůbec nechápala, kde matka kdysi vzala odvahu provdat se přes protesty celé rodiny za otce. Ačkoli, jestli bylo něco pravdy na těch hnusných řečech, co jí Martín šeptal do ucha, tak se ta svatba konala hlavně proto, že matka už byla těhotná. Takže podle Martína jsem v podstatě nemanželské dítě, parchant nemajetného ubožáka. Proto jsem ho tehdy vzala tou vařečkou, až mu nad obočím zůstala jizva. A on mi to nikdy neodpustí. A já zas nikdy nezapomenu na tenhle triumf.

„Prošla sis už to, co jsem ti označila ke čtení?“

„Ale mami, není to jedno, jestli umím číst a psát a počítat, nebo ne?“ opáčila Kasiopea podrážděně.

„Není, záleží na tom.“

„Nebudu nikdy žít nikde, kde by na tom záleželo.“

„To nemůžeš vědět. Tvůj děd říká, že než jednou umře, odkáže nám každé tisíc pesos,“ připomněla jí matka.

V Mexico City si prý šikovný prodavač v solidním obchodě může vydělat za den i celých pět pesos, ale na venkově byla šance na plat sotva poloviční, možná ani to ne. S celou tisícovkou bych mohla bydlet v Méridě rok a ani přitom nepracovat.

„Já vím,“ vzdychla Kasiopea.

„A i kdyby nám to nedal všechno, mám taky nějaké úspory. Peso tuhle, peso támhle, třeba bychom pro tebe něco vymyslet dokázaly. Až budeš malinko starší, víš, tak za rok, za dva. Možná by se to dalo zkusit i v Méridě.“

Rok, taková věčnost, pomyslela si Kasiopea. To nejspíš nenastane vůbec nikdy.

„Bůh ti vidí do srdce, Kasiopeo,“ dodala ještě matka s úsměvem. „A vidí, že je to dobré srdce.“

Kasiopea sklopila zrak a jen doufala, že zrovna teď se Bůh nekouká, protože jí srdce bublalo jako sopka před výbuchem a žaludek měla sevřený samým vzdorem víc než zaťatou pěst.

„Pojď sem,“ culila se matka a rozpřahovala náruč. Kasiopea poslechla a nechala se obejmout jako v těch dobách, když byla malá, ale tehdejší útěchu a hřejivý pocit bezpečí vůbec necítila. Byla roztrpčená a v nitru jí bouřilo.

„Nikdy se tu nic nezmění,“ řekla po chvilce.

„A co by se podle tebe mělo změnit?“

Všechno, pomyslela si Kasiopea, ale navenek jen pokrčila rameny. Bylo už pozdě a stejně nemělo smysl začít to nanovo rozebírat. Zítra vypuknou ty samé domácí práce kolem dokola, i dědovy příkazy, abych mu četla, i posměšné poznámky ostatních členů rodiny.

Svět byl od obzoru k obzoru šedý, nikde ani náznak veselejší barvy.

2. kapitola

Hlína je na Yucatanu černočervená a spočívá na bělostných vápencích. Krajinu v severní části poloostrova neprotkávají žádné řeky, zato je zem celá proděravělá jeskyněmi a propadlinami a dešťová voda tvoří cenoty a hromadí se i v menších haltúnech. Jestli tu nějaká voda odněkud někam proudí, děje se tak v utajení, v podzemních korytech. Mokřiny vznikají a zanikají podle období dešťů a sucha. A tam, kde se vápence setkávají s oceánem, je pobřeží rozervané a přilehlé jeskyně plné poloslané vody a obývané podivnými rybami bez očí.

Některé cenoty jsou známé a proslulé; bývaly kdysi posvátnými místy a kněží tam z okrajů do hlubin vrhali šperky i lidské oběti. O jedné cenotě poblíž města Mayapánu se dokonce říká, že ji stráží opeřený had, jenž polyká děti. Jiné zas údajně spojují svět živých se světem mrtvých, Xibalbou, a pak jsou tam cenoty zvané suhuy ha, místa, kde lze nalézt panenskou vodu.

Nedaleko Uukumilu bylo cenot hned několik, ale jedna z nich, vzdálená asi hodinu cesty na voze s mezkem, se považovala za léčivou. A děd Cirilo se tam každý měsíc vydával za doprovodu svých příbuzných, a nořil se do blahodárných vod v naději, že si tím prodlouží život. Na vůz bylo třeba naložit matraci, aby měl starý pán pohodlí, přibalilo se jídlo na zahnání hladu po koupeli, děd si po poledni trochu zdříml, jak bylo jeho zvykem, a když slunce kleslo níž k obzoru a vzduch už se tolik nechvěl žárem, jelo se zase zpátky.

Ta pravidelná výprava bývala jednou z mála příležitostí, kdy si Kasiopea mohla společnost příbuzných spíš užívat a oddechnout si od věčné únavné dřiny. Těšívala se na to jako malé děcko na Zjevení Páně.

Děd trávil většinu času v loži ve své noční košili, ale na výlet k cenotě stejně jako do kostela chodil v obleku a klobouku. Jeho oblečení měla na starosti Kasiopea, prala mu jej, kartáčovala, škrobila košile a žehlila je. K cenotě se vyráželo časně ráno, a tak bylo třeba připravit vše potřebné den či dva předem.

To odpoledne před cestou už měla Kasiopea všechnu práci skoro hotovou. Seděla uprostřed patia vedle fontánky obklopené svěží zelení a poslouchala kanárčí hlásky nesoucí se z několika zdobných klícek i občasné chraplavé skřeky papouška. Byl to zloun, tenhle papouch. Kdysi, ještě jako dítě, mu Kasiopea jednou chtěla dát oříšek a on ji zobl do prstu. A uměl spoustu ošklivých slov a nadávek, které pochytil od služebnictva i od Martína, ale teď zrovna byl zticha a čechral si zobákem peří.

Kasiopea leštila Cirilovy boty a tiše si při tom prozpěvovala. Už jenom tohle dodělám a budu mít po práci. Všichni ostatní si šli zdřímnout, aby unikli polednímu horku, ale ona chtěla mít poslední dnešní úkol co nejdřív za sebou. Pak budu moct odpočívat zbytek dne. Děd měl docela slušnou knihovnu – hned několik polic, ale ne že by rád četl, zajímaly ho jenom noviny. Knihy kupoval jen proto, aby to dobře vypadalo. A Kasiopea ho dokonce přesvědčila, aby pořídil i několik dalších, hlavně o astronomii, a podařilo se jí vyškemrat i pár výtisků poezie. Cirilo se stejně nikdy nepodíval ani na kožené hřbety těch svazků. A někdy, když šlo přes den všechno hladce od ruky, mohla Kasiopea po práci sedět třeba i několik hodin v pokoji a poklidně listovat stránkami nebo třeba sjíždět prstem řeky ve starém atlasu.

Papoušek zavřeštěl, až sebou Kasiopea leknutím trhla. Pak zvedla hlavu.

Přes dvůr si to mašíroval Martín a mířil rovnou k ní. Kasiopeu to okamžitě podráždilo – ruší mi takovou klidnou chvilku! – ale snažila se nedat to na sobě znát, jen její prsty teď svíraly hadřík na leštidlo trochu křečovitě. Proč nespí jako všichni ostatní!

„Šel jsem k tobě do pokoje, že tě vzbudím, ale koukám, žes mi ušetřila cestu,“ prohlásil.

„A co jsi chtěl?“ zeptala se Kasiopea, a přestože se pokoušela mluvit normálně, vyznělo to spíš stroze.

„Starouš chce, abys připomněla holiči, že mu má dnes večer přijít přistřihnout vlasy.“

„Já jsem se mu o tom zmínila už ráno.“

Bratranec potáhl z cigarety, zadržel dech, zazubil se na ni a potom vyfoukl do vzduchu jednolitý obláček dýmu. Jeho světlá pleť prozrazovala podíl evropské krve, které si rodina velmi cenila, a jeho mírně zvlněné vlasy měly ryšavý nádech zděděný po matce. Ostatní o něm říkali, že je hezký, ale Kasiopea v jeho věčně nakvašeném výrazu nic zajímavého neshledávala.

„Páni, tobě to dnes ale jde od ruky. Tak mě napadá, že bys vlastně mohla vyleštit boty i mně, když máš tolik času. Přines je, mám je u sebe v pokoji.“

Kasiopea zametala a myla podlahy, když bylo třeba, ale její hlavní pracovní náplní byla péče o děda. Martínovi nesloužila, na to tu byly zaměstnané komorné a jeden takový chlapec pro všechno, který to jistě zvládne, když je to pro tohohle ňoumu příliš složité a náročné. Stejně to Martín po mně chce jen proto, aby mě připravil o volno a pokazil mi náladu. Věděla, že by neměla tu návnadu spolknout, ale vztek už jí stoupal ze dna žaludku až do krku.

Martín ji teď provokoval už několik dní v řadě; začalo to onehdy tím, jak ji hnal na pochůzku a ona se nemohla ani převléct do slušných šatů. Byla to jeho oblíbená taktika, naštvat ji a zadělat jí na potíže.

„Udělám to později,“ ucedila, „teď mě nech být.“

Měla jen tiše pípnout „ano“, a namísto toho mu řekla svoje, jako nějaká královna. Martín byl hlupák, ale postřeh měl, neušel mu vzdor v jejím hlase ani hrdě vztyčená hlava, takže okamžitě větřil krev.

Dřepl k ní, popadl ji za bradu a pevně ji sevřel.

„Trošku moc drzá, nemyslíš? Sestřenko namyšlená.“

Pustil ji a vstal, otřel si ruce, jako by je měl od ní umazané, jako by ho i ten krátký dotek poskvrnil. Kasiopea skutečně umazaná byla, ruce měla od černého leštidla a možná se jí nechtěně dostalo i na obličej, ale dobře věděla, že o fyzickou špínu za nehty nebo nějakou šmouhu vůbec nejde.

„Jako kdybys měla být na co namyšlená,“ pokračoval Martín. „Tvou matku míval děda nejradši, jenomže ona musela utéct s tím… tvým otcem a zničit si život. A ty se klidně nosíš po domě jako nějaká princezna. A proč? Jenom proto, že ti tatíček navykládal, že po něm pocházíš z mayské královské krve? Nebo proto, že ti dal jméno po jedné pitomé hvězdě?“

„Po celém souhvězdí,“ opravila ho a měla co dělat, aby nedodala „ty pitomče“, i když to už asi taky bylo jedno, vzhledem k tomu, jakým tónem s ním mluvila.

Aspoň teď bych toho měla nechat. Martínovi už rudnou tváře vzteky. Nesnáší, když mu někdo skáče do řeči. Jenže už to zastavit nešlo. Jako když protivný kluk tahá holčičku za cop, a holčička by si toho neměla všímat, aby ho to přestalo bavit. Jenže darebáctví není snesitelnější jen proto, že je dětinské.

„Možná si můj táta jen vymýšlel, a neměl moc peněz, ale byl to slušný a úctyhodný člověk. A až se já jednou odstěhuju odsud, taky si mě lidi budou vážit, zrovna jako mého otce. To se tobě nikdy v životě nepodaří, Martíne, ať budeš mít boty vyleštěné sebelíp.“

Martín vyskočil a s trhnutím i ji postavil na nohy, ale ona se neskrčila před skoro jistou ránou, naopak, upřeně a bez mrknutí na něj civěla. Věděla, že uhýbat nepomůže. Bratranec ji však neudeřil a to ji polekalo. Fyzicky vyjádřený vztek se vydržet dal.

„Tak ty si myslíš, že se někam odstěhuješ, jo? A kampak, do hlavního města, co? A kde na to vezmeš? Nebo si myslíš, že ti starouš opravdu odkáže tu tisícovku, o které tak rád mele? Já jsem náhodou jeho závěť četl; pro tebe tam nic není.“

„Lžeš,“ hlesla.

„Proč bych to dělal? Jen se ho zeptej, uvidíš sama.“

Kasiopea pochopila, že je to pravda, zas tak dobře se Martín přetvařovat neuměl. Stejně by tak pohotově takovou lež ani nevymyslel. Zasáhlo ji to víc než ta očekávaná facka, až se zapotácela a ucouvla. Plechovku s leštidlem si tiskla k hrudi jako nějaký talisman a v hrdle jí rázem vyschlo.

Nevěřila na pohádky, ale doteď byla přesvědčená, že se dočká šťastnějších časů. Proto si schovávala ty výstřižky – reklamu s automobilem, další na krásné šaty, pohlednici s pláží a mořem, fotky krásného herce – pod polštářem. Byla to taková dětinská, mlčenlivá snaha o jakési kouzlo pochopení.

Martín se znovu ušklíbl. „A až staroch umře, budu ti poroučet stejně já. Takže mi ty boty dnes ani nelešti, budeš mít ještě nekonečně příležitostí dělat to denně až do konce života.“

S těmi slovy se otočil a odcházel. Kasiopea se ztěžka posadila, nepřítomně svírala hadřík začerněnými prsty a jezdila jím po botách sem a tam. Na zemi pomalu dohořívala Martínova zahozená cigareta.

Následků se dočkala ještě týž den. Matka jí sdělila trest, když se večer chystaly ulehnout.

„Tvůj děd nařídil, že zítra zůstaneš doma a budeš mu zašívat staré košile,“ řekla.

„To kvůli Martínovi, že? Za to mě trestá.“

„Ano.“

Kasiopea rozhodila rukama, které si právě myla v lavoru na komodě, až voda vyšplíchla.

„Kdyby ses mě tak někdy zastala! Ty snad v sobě nemáš vůbec žádnou hrdost, když je necháš, aby po nás pořád takhle šlapali!“

Matka už držela v ruce kartáč, že dceři rozčeše vlasy jako každý večer, ale po těch slovech zůstala stát jako opařená. Kasiopea viděla její tvář v zrcadle nad komodou, ty hluboké vrásky lemující z obou stran ústa, i svraštělé čelo. Nebyla ještě tak stará, to ne, ale v tu chvíli vypadala velmi vyčerpaně.

„Možná jednou pochopíš, co to znamená přinášet oběti,“ řekla matka.

Kasiopea si vybavila ty týdny a měsíce po otcově smrti. Matka se pokoušela vydělávat drháním makramé, ale peněz se jim stále nedostávalo. Začala tedy prodávat všechno cenné, co měly, a do léta byla většina nábytku a oblečení pryč. Nakonec dala matka do zástavy i svůj snubní prsten. Kasiopea se tehdy styděla i za svou vlastní existenci, uvědomovala si, jak muselo matce být, když jí nezbylo než se vrátit do Uukumilu ke svému nelítostnému otci.

„Odpusť, mami,“ špitla Kasiopea.

„Pro mě to taky není lehké, Kasiopeo.“

„Já vím. Jenomže Martín je tak hnusný! Já si někdy i přeju, aby spadl někam do studny a zlámal si vaz,“ přiznala se Kasiopea.

„A kdyby se to stalo, ulehčilo by ti to život? Měla bys míň namáhavé práce?“

Kasiopea jen zavrtěla hlavou a posadila se na židli, kde sedávala každý večer. Matka jí rozdělila vlasy pěšinkou a začala jí je jemně kartáčovat.

„To je nespravedlivé. Martín má všechno a my nic,“ uvažovala dívka nahlas.

„Co všechno má?“ zeptala se matka.

„No přece peníze, a oblečení… a může si dělat všechno, co se mu zachce.“

„Člověk by ale neměl dělat všechno, co chce, jen proto, že může,“ namítla matka. „Právě díky tomu je Martín tak nesnesitelný.“

„Kdybych já měla tolik peněz a možností co on, tak bych rozhodně protivná nebyla, vážně.“

„Ale byla bys úplně někdo jiný.“

Kasiopea už dál neargumentovala. Byla k smrti unavená a matka jí ustavičně servírovala ty svoje otřepané fráze, místo aby řekla něco jednoznačného, nebo dokonce něco udělala. Takže zase nemůžu nic než to skousnout, přijmout trest a dál se protloukat jedním dnem za druhým. Kasiopea usínala s hlavou plnou mlčenlivého vzdoru, jako už tolikrát.

Nazítří ráno všichni odjeli a Kasiopea se vydala do dědova pokoje a usadila se na okraji postele. Na židli ležela hromádka košilí na správku. Kasiopea si s sebou rovnou přinesla šití, ale když uviděla tu spoustu práce, mrskla nakvašeně pytlíčkem o toaletní stolek s velkým zrcadlem. Obvykle si takové výlevy vzteku dokázala uhlídat, ale tentokrát to bylo silnější; měla pocit, že by snad vzplála jako pochodeň, kdyby nic neudělala. Musím se uklidnit. A až naberu dech, tak teprve dokážu navléct nit do jehly a začít přišívat nové knoflíky, pěkně jeden po druhém.

Na stolku pod nárazem šitíčka něco zarachotilo a kovově to cinklo o podlahu. Kasiopea vstala a šla to zvednout. Byl to dědův klíč, který jinak nosil pořád na krku. Na cestu k léčivé vodě si jej ale nevzal. Kasiopea chvíli hleděla na klíč ve své dlani a pak se podívala k truhlici u postele.

Otevřít ji nemůžu, to bych nikdy neudělala. Ať je tam, co chce, zlato nebo peníze, cenné to jistě je. Vzpomněla si, jak se jí Martín vysmál, že jí děd nic neodkáže. Nikdy jsem mu nic neukradla, taky by to byla pěkná hloupost, určitě by na to přišel. Ale ta truhla… jestli je plná zlatých mincí, všiml by si, že jedna nebo dvě chybějí? Anebo kdybych vzala všechny, dokázal by mi nějak zabránit v útěku?

Odolávala všemu trpělivě, tak jak ji matka vychovávala, ale svatá nebyla, a každá záštiplná poznámka, kterou kdy musela spolknout, jí teď v mysli bobtnala jako nádor. Kdyby nebylo tak strašné horko, takové, co se při něm i mozek v hlavě vaří, takže třeba i krotký a přátelský pes najednou bezdůvodně zradí svého pána a pokouše ho, možná by se tomu pokušení ubránila. Jenže tak jako slunce na obloze planul i oheň Kasiopeiny zloby v jejím nitru.

Jako by v mysli práskla bičem do svého ubohého života, rozhodla se. Aspoň se do té truhly podívám. A jestli je tam opravdu zlato, tak ho seberu a uteču odsud, k čertu se vším tady. A jestli tam nic cenného není – a i to je docela možné a celý ten pokus bude jen takový utajený projev vzdoru, který mi poslouží jako chladivé mazání na palčivé rány, stejně jako když jsem předtím mrskla tím šitíčkem – tak si aspoň uspokojím zvědavost.

Klekla si před truhlu. Byla jednoduchá, na obou stranách držadla na zvednutí a žádné zdobení, jen ta červená podobizna bezhlavého muže. Když ale přejela rukou po víku, ucítila pod prsty tvary nějaké řezby, zatřené jednolitou barvou. Nedokázala je rozpoznat, ale cítila je. Zkusila truhlu posunout. Byla těžká.

Kasiopea na ni položila obě dlaně a na okamžik si říkala, že toho raději nechá. Jenže ta zloba ji neopouštěla a nyní se k ní připojila ještě větší zvědavost. Co když jsou tam opravdu schované peníze? Ten staroch mi za moje trápení něco dluží.

Všichni mi něco dluží.

Strčila klíč do zámku, otočila jím a otevřela rázně víko.

A pak tam klečela a zaraženě koukala na obsah truhlice. Žádné zlato, ale kosti! Kosti bílé jako sůl. Že by to byla nějaká lest? Neskrývá se pod nimi něco jiného? Natáhla se a přehrabovala se kostmi ke dnu, jestli není dvojité.

Nic. Jenom hladké, chladné kosti.

Tak, takovéhle já mám štěstí.

S povzdechem si pomyslela, že jako pokus to bohatě stačilo. Vytahovala ruku ven a při tom pohybu ucítila ostrou bolest pod palcem. Z kůže jí trčel drobný, ale ostrý bílý úlomek. Zkusila ho vytáhnout, ale zabořil se ještě hlouběji. Z ranky ukáplo pár kapek krve.

„To jsem ale nemehlo,“ šeptla si pro sebe Kasiopea a vstala.

To je prostě smůla, černá, černější než noc. Věštkyně by se nasmála, kdyby mi předpovídala život…

Ze skříňky se ozval vzdech, takové skoro zasténání, hluboké a nepřeslechnutelné. Ale to ne. To byl určitě nějaký zvuk venku, možná pes se probral a protáhl. Chtěla se otočit, že se podívá z okna, ale namísto toho ztuhla. Bolestí v levé ruce i hrůzou.

Kosti se v mžiku oka vznesly do vzduchu a seskládaly se do sebe jako dílky dětské skládačky. V další nepatrné chvilce se obalily tkáněmi, svaly a vazy a za moment už byly pokryté hladkou snědou kůží. Než Kasiopea stačila vyjeknout a uskočit, stál před ní vysoký nahý muž. Měl ocelově černé vlasy po ramena, bronzovou pleť, výrazný nos a hrdé rysy. Vypadal jako nějaký válečník a vladař v jedné osobě, jako postava z mýtů a bájí. Byl nepřirozeně krásný – připomínal představu upředenou z dýmu a snění, která náhle ožila a zhmotnila se, jeho temný pohled byl ostrý jako hrot kopí. Kasiopea cítila, jak jí ten pohled proniká skrz naskrz, až si mimoděk přitiskla dlaň na hruď, aby jí neprojel žebry rovnou do srdce. Děvčata v Uukumilu občas zpívala jednu písničku: „Ach matko milá, potkala jsem muže, ach matko milá, odtančím s ním v dál, jen co ho na rty zulíbám.“ Kasiopea ji nikdy nezpívala, protože na rozdíl od svých vrstevnic, které se obeznale culily a myslely při tom popěvku na někoho konkrétního, koho by rády políbily nebo už to i vyzkoušely, na rozdíl od nich Kasiopea mnoho chlapců neznala ani jménem. Teď se jí ale písnička vybavila tak jasně, jako se nevěřícímu člověku náhle vybaví často slýchaná modlitba, když se najednou ocitne v nějaké vyhrocené situaci.

Kasiopea z toho cizince nespouštěla zrak.

„Stojíš před Svrchovaným Vládcem Xibalby, děvče,“ řekl on hlasem plným nočního chladu. „Dlouhou dobu jsem tu byl vězněn, a ty nyní neseš zodpovědnost za mou svobodu.“

Kasiopea nebyla schopna slova. Cože to řekl? Že je vládce Xibalby? Bůh smrti, tady, v tomto pokoji? To není možné. A přece o tom ani na vteřinu nepochybovala. Nezamýšlela se, zda nepřichází o rozum nebo nemá halucinace. Akceptovala ho jako reálného hmatatelného tvora. Dívala se na něj a věděla, že ani nezešílela, ani neblouzní, a tak věřila svým očím. Měla ovšem jednu mnohem věcnější starost. Netušila, jak oslovovat božskou bytost, jen rozpačitě sklonila hlavu. Měla bych ho pozdravit? Ale jak vůbec přimět jazyk, aby se hnul a vydal patřičné zvuky, jak vůbec dostat aspoň doušek dechu do plic?

„Můj proradný bratr Vucub-Kamé mě přelstil a uvěznil mě,“ řekl ten bůh a Kasiopea byla ráda, že promluvil, když samotné se jí to nedařilo. „Připravil mě o oko, ucho a prst, a taky o můj náhrdelník z jadeitu.“

A jak mluvil a zvedal ruku, teprve si uvědomila, že mu opravdu tyhle části těla chybějí. Jeho vzhled byl prostě natolik šokující, že to nejdřív vůbec nepostřehla, až teď, když se o tom zmínil, jí to připadalo nepřehlédnutelné.

„Mému bratru pomohl k uskutečnění jeho plánu majitel tohoto příbytku,“ pokračoval on.

„Můj děd? To pochybuju –“

Zarazil ji upřeným pohledem, a Kasiopea zmlkla vpůli věty. Asi mám jen poslouchat. Takže tím mám vyřešenou otázku správného pozdravu i rozpaků z vlastního mlčení. Zuby jí o sebe klaply, jak rychle zavřela pusu.

„Shledávám to tedy příhodným, že jsi truhlu odemkla. Kruh se uzavřel. Sežeň mi oděv, vydáme se do Bílého města,“ řekl ten cizinec a učinil tak tónem, který Kasiopea dobře znala, tónem člověka, který něco nařizuje sluhovi. Důvěrná znalost tohoto způsobu řeči vyprostila její mysl ze zmatku a ona dala dohromady celou větu, byť lehce zakoktanou.

„Do Méridy? ‚Vydáme se‘, to jako my dva… že spolu oba pojedeme do Méridy?“

„Nerad se opakuji.“

„Ale pardon, já vlastně vůbec nevím, proč bych měla jet taky,“ namítla.

Ta poznámka už byla navíc. Takhle se Kasiopea dostávala do konfliktu s Martínem nebo dědem, tím, jak se tuhle zamračila, nebo támhle nesouhlasně zvedla ruku či potřásla hlavou. Většinou si to dokázala uhlídat, ale po chvíli v ní pocit nespokojenosti překypěl a vyletěl ven jako pára zpod pokličky. Vždycky to tak skončilo. Jenže ještě nikdy jsem neodmlouvala žádnému bohu. Co kdyby mě za to srazil bleskem, nebo umořil záplavou červů, nebo mě nechal třeba zkamenět a rozpadnout v prach?

Bůh k ní přistoupil, vzal ji za zápěstí a zvedl jí ruku dlaní nahoru.

„Vysvětlím ti jednu věc,“ řekl a dotkl se jejího palce. Zaškubalo jí v něm a ona sebou malinko cukla.

„Tady máš zarytý úlomek mé kosti, drobný úlomek mne. Tvá krev mne probudila a oživila. I nyní mi poskytuje výživu. V každé chvíli, v každém okamžiku proudí z tebe do mne život. Pokud tu kost včas nevytáhnu, vysaju tě úplně, a ty zemřeš.“

„Tak to ji tedy radši honem vytáhni,“ vyděsila se Kasiopea tak, že ani nedodala „prosím“, což bylo asi to nejmenší, co by mohl takový bůh od smrtelníka očekávat.

A bůh majestátně potřásl hlavou, jako by byl oděn a zahalen ve zlatě a malachitu, a nestál tu uprostřed místnosti docela nahý.

„To nemohu, neboť jsem neúplný, chybí mi levé oko, ucho, ukazovák a náhrdelník z jadeitu k tomu. To vše potřebuji získat zpět, abych byl opět sám sebou. Do té doby zůstane úlomek mé kosti pod tvou kůží a ty zůstaneš po mém boku, sic zhyneš neodvratnou smrtí.“

Pustil její ruku. Kasiopea se na ni dívala, mnula si palec, pak koukla znovu po něm.

„Přines mi šaty,“ řekl. „A ať ti to netrvá, nemeškej.“

Tak to asi můžu lamentovat, hořekovat, vzdorovat, a stejně by to byla jen ztráta času, nic víc. Ten úlomek mám v ruce zaražený dál a kdoví, jestli na té smrti v záplavě červů není něco pravdy. Takže mu budu muset pomáhat. Kasiopea zaťala zuby. Přešla k dědově skříni, otevřela dokořán a popadla první kalhoty, sako a proužkovanou košili. Ne že by to byla zrovna poslední móda, i když ten odepínací bílý límeček je zbrusu nový. Samá ruka, samá noha, hubená jak smrt, zpívá se v refrénu jedné písničky, a tenhleten bůh je opravdu štíhlý a vysoký, takže mu to oblečení tak docela nepadne, jenže šikovný a zázračně rychlý krejčí taky právě neklepe na dveře. Našla ještě prádlo, boty, klobouk a kapesník, aby to bylo kompletní. Takové věci dělala ve službě u děda běžně a důvěrná všednost té činnosti překryla obavy a nejistotu.

Naštěstí se bůh uměl obléct sám, jak se vzápětí ukázalo. Kasiopea do té chvíle netušila, jestli má nějaké zkušenosti se současnými oděvy. Bylo jí navýsost trapné i jen přihlížet, natož muset mu, bohu!, třeba zapínat knoflíčky na košili. Viděla už nahé mužské tělo na nejedné ilustraci v různých mytologických knihách, jenže i řečtí rekové měli vždycky alespoň intimní partie decentně zakryté nějakým kusem látky.

Tak, a teď mám zaděláno na cestu do pekla, blesklo jí hlavou, protože tak dopadne žena, když kouká na nahého muže, který není její manžel. A tenhle je navíc i hezký. To se tam asi budu smažit už navěky. Za chvilku ale názor začala měnit, když ji napadlo, že nejde jen tak o nějakého muže, ale o boha, a ten předtím mluvil ještě o dalším bohu, což vlastně znamená, že se pan farář s tím svým Jediným Všemohoucím asi plete. Že v nebi není jeden vousatý Bůh, který ji neustále sleduje, ale že je jich víc. To by pak taky mohlo znamenat, že vůbec neexistuje ani peklo, třeba se pan farář mýlí i v tom. Pěkně rouhavý nápad, nad tím se budu muset později rozhodně zamyslet.

„Pověz mi, jak se nejrychleji dostaneme do města,“ vybídl ji bůh a upravoval si vázanku na krku.

„Dráhou. A je skoro jedenáct, dnes zrovna jede, tak honem,“ mrkla Kasiopea po hodinách u postele, zatímco mu držela sako, aby do něj mohl rychle vklouznout. „Zastavuje tady vždycky v jedenáct, ale jenom dvakrát týdně. Musíme ji stihnout.“

Bůh přikývl a za chviličku už spěchali z domu přes dvůr a na ulici. Nejkratší cesta na zastávku vedla hlavní ulicí, takže byli všem na očích. Kasiopea přesně věděla, jak špatné jméno jí nadělají řeči, že se objevila na veřejnosti po boku nějakého cizince, ale nezpomalovala, ani když se po nich ohlížel lékárníkův syn, ani když se opodál užasle rozhihňala skupinka dětí, co tu proháněly toulavého psa.

Na zastávce vláčku, která sestávala z jediné prachmizerné lavičky pod neúprosným sluncem, si Kasiopea uvědomila jednu podstatnou věc. „Já ale nemám peníze na jízdenku,“ vyhrkla.

Takže možná máme po výletě. To mohla být úleva, protože jednak stejně netušila, co budou ve městě pohledávat, a hlavně na to všechno nebyla vůbec, ale vůbec připravená.

Bůh, který ve svátečním obleku jejího děda vypadal jako gentleman, mlčky poklekl a sebral ze země hrst drobných kamínků. Když ale vstal a otevřel dlaň, ležely mu v ní zářivé mince. Udělal to právě včas, mezek zapřažený do nevelkého vozu na kolejích už klapal kopyty k zastávce.

Zaplatili jízdné a posadili se na lavici. Vagón měl i stříšku, hotový luxus; venkovské oblasti většinou objížděly ty nejobyčejnější vozy. Další tři cestující se o Kasiopeu a jejího společníka nijak nezajímali. Ještě že tak, stejně bych ze sebe sotva co vypravila.

Vyjeli ze zastávky a Kasiopeu napadlo, jak budou všichni v Uukumilu vykládat, jak utekla s cizím chlapem stejně jako kdysi její matka, a ošklivé řeči jen pokvetou. Ne že by si bůh, co vyskočil z truhlice, dělal nějaké starosti s její reputací. Zastávka i s celým Uukumilem a vším, co Kasiopea znala, mizela v dálce.

„Sděl mi své jméno.“

Kasiopea si popotáhla šátek. „Kasiopea Tun.“

„Já jsem Hun-Kamé, Pán stínů a vládce Xibalby,“ řekl on. „Děkuji ti za osvobození a za dar tvé krve. Služ mi, jak nejlépe umíš, děvče, a já tě pak budu moci odměnit.“

Na okamžik jí hlavou prolétla myšlenka na útěk – prostě z vozu vyskočím a uteču zpátky do Uukumilu, to hravě zvládnu. Jenže on mě možná za trest sežehne nějakým kouzlem na popel, ale to by mohlo být lepší než to, co mě jinak možná čeká. Protože to bude určitě hrozný osud, vždyť o vládcích Xibalby se přece ví, jak si rádi zahrávají se smrtelníky a jakými strašnými způsoby se jich zbavují. Ve vzduchu však pořád visela otázka toho úlomku kosti pod kůží a taky tichého hlásku kdesi v podvědomí, který neodbytně šeptal: „Dobrodružství!“ Jisté je, že další šance dostat se z Uukumilu už se mi nenaskytne, a místa, která mi možná ukáže on, by mohla být nanejvýš zvláštní a úžasná.

Touha vrátit se do známého prostředí byla silná, ale ještě silněji se projevila zvědavost a zaslepený optimismus mládí, které ji svorně nabádaly: jdi do toho, neváhej. Každé dítě v určité době zatouží utéct z domova, a jí se naskytla ta nečekaná příležitost právě teď. A Kasiopea se jí nakonec lačně chopila.

„Dobrá tedy,“ řekla a těmi dvěma slovy přijala svůj osud, ať už bude strašlivý nebo úchvatný sebevíc.

Celou cestu až do Méridy už bůh nepromluvil, a Kasiopea, sice zmatená a vylekaná, si vlastně užívala pohled na to, jak všechno známé mizí v dáli. Tak jsem tedy vyrazila do světa, sice ne tak, jak jsem si představovala, ale vyrazila.

3. kapitola

Martín Leyva. Dvacet let, vcelku pohledný, oči barvy medu a jazyk jako šavle. Jediný syn jediného syna Cirila Leyvy – dcer měl starý pán přehršel – byl díky tomu i jediným dědicem majetku rodu Leyvů, a fakt, že byl mužem, a nikoli ženou, mu současně umožňoval naparovat se po městečku jako kohout. V drahých botách, se stříbrnou přezkou na opasku a s tabatěrkou s gravírovaným monogramem nemohl nikdo pochybovat o jeho postavení ve společnosti a přehlížet lesk rodinné pompy.

Množina zvaná „nikdo“ měla ovšem jednu výjimku, a tou byla jeho sestřenice Kasiopea. Skepse čišící z jejích očí vždycky působila na Martína jako vychrstnutá kyselina. „Proč jenom nejsi chlapec ty?“ povzdechl k ní kdysi v Martínově přítomnosti děda. Martín na ten okamžik nebyl schopen zapomenout; semínko pochybností o sobě tím bylo v jeho duši zaseto.

Martín Leyva, ten úžasný a přezíravý Martín Leyva přidupal do parádního pokoje jako malé děcko, a jako malé trucující děcko taky kecl zadkem do přehnaně polstrovaného křesla. V místnosti seděla jeho matka, tety a sestřenice, a všechny pilně vyšívaly.

„Máti, nemáš cigaretu?“ zeptal se Martín podrážděně.

Noviny byly pořád plné reklam nabádajících ženy, aby cigarety raději vyměnily za sladkosti, ale Martínova matka Lucinda si tabákové potěšení dopřávala po libosti, částečně proto, že byla staromódní, a částečně proto, že byla lakomá.

„Kouříš až moc, páchne ti pak z úst. A vůbec, kde máš svoje?“ napadlo ji nakonec. „To jsi už zase vykouřil celou krabičku?“

„Náhodou už ani nevím, kdy jsem si bafnul naposledy. A taky bych neškemral, kdyby Kasiopea dělala pochůzky jaksepatří,“ začínal se už rozčilovat Martín.

„Copak, zase odbývá svoje povinnosti?“

„Trvá jí celou věčnost, než se vrátí z obchodu, a navíc je hubatá,“ prohlásil Martín. Když matka najde chybu u Kasiopey, nebude ji už hledat u mě, říkal si v duchu, a na nějakou přemíru tabáku už ani nevzpomene.

„Aha.“

Lucindě se vlasy leskly lehce do měděna a na její šíji dokonce složil jeden básník i pár obdivných veršů. Provdala se nicméně za jediného syna Cirila Leyvy, tichého, poddajného mládence, který ji nikterak nezaujal, jenomže z básníků jen málokterý dokáže zaplatit nájem. Užívala si tedy pohodlí usedlosti v Uukumilu a status, který jí propůjčovalo příjmení Leyva, a ze všeho nejvíc ji bavilo obletovat synáčka jedináčka. Od chvíle, kdy ho Kasiopea jednou praštila vařečkou, střílela po ní nevraživými pohledy, které vyjadřovaly přesvědčení, že ta holka je odporný spratek.

Lucinda sáhla po sametové taštičce, kterou s sebou mívala naprosto všude, vytáhla z ní cigaretu a podala ji synovi.

„O tom se budu muset zmínit tvému dědovi,“ podotkla.

„Jak myslíš,“ pokrčil Martín rameny. Neměl původně v úmyslu zadělat sestřenici na potíže, ale když už se to takhle vyvrbilo, nehodlal tomu bránit. Naopak si to ještě zdůvodnil tím, že kdyby si Kasiopea pospíšila honem zpátky, nemusel by se teď doprošovat cigarety u matky, takže si za to Kasiopea může vlastně sama. Martín si často rád něco zdůvodňoval, málokdy zůstal sám příčinou svých neúspěchů a smůly.

Šel si zakouřit do patia, sledoval chvíli papouška, jak cosi ozobává, a později, když už ho to začalo nudit, se vrátil do svého pokoje, že si na chvíli zdřímne. Zdálo se mu o sladkém nicnedělání vylepšeném o ty nejdražší pamlsky a nápoje, jaké znal. Když se probral, zašátral kolem sebe marně po krabičce cigaret a pak si vzpomněl, že mu je měla donést Kasiopea. Zaklel si tiše sám pro sebe, protože bylo jasné, že se zkrátka ještě doteď neobtěžovala.

Čekal pak na ni před dědovým pokojem, dokud nevyšla ven s novinami pod paží. Uviděla ho stát v hale, hned jak zvedla hlavu, a zůstala na něj civět velmi temným a velmi pohrdavým pohledem.

„Kde pořád trčíš? Poslal jsem tě pro cigarety a ty ses vůbec neukázala.“

„Měla jsem práci, Martíne, a nejdřív jsem musela odnést to maso do kuchyně.“

„A co já?“ štěkl on.

„Myslím, že nejdůležitější bylo to maso dědovi k večeři.“

„No výborně, a já důležitý nejsem?“

„Martíne,“ vzdychla jen, sáhla do kapsy sukně a podávala mu krabičku. „Na.“

I v tomhle bylo opovržení. Ne že by řekla něco vysloveně špatného. Bylo to spíš v tónu jejího hlasu, v pohybu hlavou, ba i v tom, jak vydechla. Tiše a vzdorovitě zároveň, a jemu to hned vařilo krev. Měl za to, že Kasiopea proti němu kuje nějaké pikle, nebo že by je aspoň kula, kdyby mohla.

Vytrhl jí krabičku z ruky. Kasiopea se otočila a šla pryč, a sotva zmizela za rohem, zapomněl Martín, že se na ni zlobil, i když zanedlouho ho znovu vytočila, tentokrát těmi svými poznámkami při leštění dědových bot. Copak by nemohla prostě udělat, co se jí řekne, a neremcat a nedělat otrávené obličeje?

Samozřejmě si zase postěžoval; řekl dědovi, že se Kasiopea opět chovala neuctivě, a když se i tohohle zhostil, vyrazil za zábavou, aby se nějak odměnil. V Uukumilu byla jedna jediná ošuntělá cantina. Martín tam ale nechodil, pro vnuka nejvýznamnějšího muže v městečku se nehodilo ukazovat se v takovém pajzlu. Místo toho se přátelil s těmi, kdo tvořili takzvanou smetánku na hladině místní společnosti. Lékárník a notář, který současně provozoval i krámek s galanterií, pořádali u sebe doma v určitých dnech v týdnu hru v domino, ale tam se Martín často nudil. Kasiopea sice uměla hrát šachy i dámu, jenže byla lepší než on, a tak po hře s ní nijak netoužil. Prohrávání, navíc ještě s ženskou, se mu vůbec nezamlouvalo.

Nakonec tedy přece jen zamířil k lékárníkovi. S mechanickou ztuhlostí pak seděl u stolu s ostatními a sledoval, jak jeden z nich vysypává hrací kostky z krabice. Monotónnost hry mu nevadila, spíš ho uklidňovaly známé obličeje a neměnné navyklé pohyby a gesta. Na rozdíl od Kasiopey, kterou jednotvárnost tváří ubíjela, Martína upokojovala.

A když se pak vracel domů a viděl Kasiopeu, jak jde přes patio ke svému pokoji – chystala se jít konečně spát –, měl už hlavu zamotanou v závoji alkoholu, a jelikož byl ten typ člověka, který v opilosti ztrácí svou obrannou slupku a všeho lituje a za všechno se donekonečna omlouvá, oslovil ji:

„Kasiopeo.“

Vzhlédla, ale neměla v očích otazník, jak by se dalo čekat, jen na něj zase upřeně zírala.

Když byl Martín ještě malý chlapec, bál se příšery, která bydlela pod jeho postelí, a zakrýval se prostěradlem až po bradu, aby byl v bezpečí. Nyní v dospělosti ho hryzalo podezření, že jeho sestřenka se nikdy ničeho nebála a že se nebojí ani teď. Připadalo mu to nepřirozené, už jen proto, že to byla dívka.

„Kasiopeo, já vím, že starouš ti udělil trest, a musím uznat, že dost drsný. Mám ho poprosit, aby tě zítra vzal s námi?“ nabídl jí.

„Od tebe nic nechci,“ odsekla ona.

To ho rozzuřilo. Kasiopea příliš ráda klade odpor, neposlouchá a odmlouvá tím svým drzým tónem. Jak k ní můžu být milý, když je takhle paličatá? To byla velká chyba, že jsem se vůbec pokoušel vyjít jí takhle vstříc.

„No jak chceš,“ ucedil. „Doufám, že si domácí práce užiješ dosytosti.“

A odešel. Nenapadlo ho, že ten pokus o omluvu nestačil, ani to, že Kasiopea má dobrý důvod být na něj naštvaná. Prostě si jen zařadil tuhle konverzaci jako další mínusovou položku k sestřenčině povaze a šel si bez jediné výčitky lehnout. Když si chce hrát na mučednici, zatímco zbytek rodiny se bude bavit na celodenním výletě, tak ať.

4. kapitola

To město se jmenovalo T’hó, než jej (spíš náhodou) objevili Španělé a pojmenovali Mérida – bývalo slavné a skvostné, a pak jej stihla zkáza, neboť všechny pozemské věci dřív nebo později podlehnou zkáze. Rozlehlé sisalové plantáže přinesly hacendadům bohatství a okázalé vily a domy rostly jeden za druhým jako důkazy úspěchů svých obyvatel, a prašné ulice postupně pokryl makadam a ozářily pouliční lampy. Příslušníci horních vrstev obyvatelstva Méridy hlásali, že jejich město je zrovna tak vyspělé jako Paříž, a přirovnávali Paseo Montejo k Elysejským polím. Evropa se považovala za kolébku důmyslu a rafinovanosti, a tak nejlepší obchody s oděvy v Méridě nabízely francouzskou módu a britskou obuv, a dámy tu používaly výrazy jako „šaramantní“, aby předvedly kvalitu svých importovaných tutorů. Příbytky si boháči nechávali stavět podle návrhů italských architektů. Pařížské modistky a krejčové přijížděly každým rokem do města propagovat nejnovější módní styly. Revoluce nerevoluce, „božská kasta“ existovala dál. Sice už se sem ze Sonory nedeportovali žádní další Jakiové na otrockou práci na sisalových polích; nehrnuli se sem už ani další Korejci zlákaní příslibem rychlého výdělku, kteří většinou končili jako podřadné služebnictvo, nebo spíš domovní inventář; sice šla dolů cena henequenu a hukot strojů na mnohých plantážích utichal, ale peníze se z kapes bohatých rozhodně snadno nerozkutálí. Jmění se jen přesouvalo, slušných pár prominentních porfiriánských rodin se sňatky propojilo v rašící budoucí dynastie, kdežto jiní si museli vystačit s o něco nižšími příčkami společenských žebříčků. Mérida se vyvíjela, ale stále byla velkoměstem, kde zámožní bílí občané z vrstev připomínajících zlatavou křupavou kůrčičku den co den hodovali a nevěděli, kterou pochoutku nakousnout a pak nechat ležet dřív, a chudým nepřestávalo kručet v žaludku hlady. Země ve víru rozvoje je ale současně zemí nacpanou příležitostmi k prasknutí. Na to se Kasiopea nutila myslet a připomínat si, že je to její šance poznat to město, i když ne za takových okolností, jak si představovala. Pořád v tom byla určitá šance.

V Méridě bylo rušno, ulice se lidmi jen hemžily a všichni někam spěchali. Kasiopea ani neměla čas všímat si honosných budov kolem. Obklopila ji změť barev a zvuků i mnohdy navzájem neladících stylů a slohů, důkazů vkusu zbohatlíků, kteří si tohle město nechali znovu zbudovat po svém: maurského, hispánského, pseudorokoka. Nejradši by chytila boha za ruku a řekla mu o chvilku strpení, aby si mohla pořádně prohlédnout černé automobily zaparkované pěkně v řadě za sebou, ale netroufala si.

Prošli kolem radnice s hodinami na věži a přes náměstí, tepající srdce celé Méridy. Pak kolem katedrály postavené z kamenů z rozbořených mayských chrámů. Kasiopeu napadlo, jestli se třeba bůh při pohledu na tu stavbu nebude tvářit nějak nesouhlasně, ale on si jí ani nevšiml, a zakrátko už procházeli různými bočními uličkami, kde lidí i hluku ubývalo, a nechávali centrum města za zády.

Hun-Kamé se zastavil až před dvoupatrovou zelenou budovou, která působila poměrně střízlivě a solidně. Do kamene tesaný reliéf nad masivními dřevěnými dveřmi znázorňoval lovce, jenž míří lukem a šípem do nebes.

„Co je to za dům?“ zeptala se Kasiopea udýchaně. Nohy ji bolely a čelo měla orosené potem. Za celou cestu nic nejedli a vlastně ani nepromluvili. Únava přehlušila obavy.

„Zde přebývá Loray. Je to cizinec, démon, což by nám mohlo být užitečné.“

„Démon?“ užasla Kasiopea a narovnala si šátek na ramenou. Takhle uprášený ho snad ještě nikdy neměla. „Není to nebezpečné, jít na návštěvu k démonovi?“

„Jak jsem říkal, je to cizinec, takže bude nestranný. Nemá na mého bratra žádné vazby,“ odvětil bůh.

„A bude teď doma? Jestli bychom neměli přijít radši později.“

Hun-Kamé místo odpovědi položil ruku na dveře a ty se otevřely. „Můžeme vejít.“

Kasiopea se ovšem ani nehnula. Bůh učinil několik kroků, a když si všiml, že dívka za ním nejde, ohlédl se.

„Nezaprodej mu svou duši a nic se ti nestane,“ prohlásil lakonicky.

„To zní jednoduše,“ řekla na to malinko kousavě.

„Je to jednoduché.“ Bůh si jízlivého nádechu v jejích slovech buď nevšiml, nebo mu to bylo jedno.

Kasiopea se zhluboka nadechla a vstoupila do dveří.

Prošli širokou chodbou s podlahou dlážděnou oranžovým kamenem z Tikulu a žlutými stěnami. Vedla do dvora, kde v jednom rohu rostl strom ovinutý liánou a vedle zurčela fontána. Pak vešli do veliké obývací místnosti. Bílé pohovky, černý lakovaný nábytek. Dvě zrcadla od země až po strop, v ebenových rámech. Bílá kytice na nízkém stolku. Jediné slovo, které by ten prostor vystihlo, by bylo „opulentní“, i když ne tak okaté jako doma u děda. Tady to bylo jaksi odvážnější, takové minimalistické.

Na jedné z těch pohovek seděl muž v šedém obleku a s šedou vázankou a jadeitovou jehlicí v klopě, to asi pro barevný akcent. Tvář měl jemně řezanou a celkově působil elegantním, mladistvým dojmem – člověk by mu hádal nanejvýš něco málo přes třicet – jen oči byly jiné. Oči měl staré, prastaré, a neuvěřitelně zelené. Na pravém rameni mu seděl havran a probíral si pírka.

Kasiopea věděla, že jsou oba nadpřirozené bytosti, podobně jako ten bůh, s nímž sem přijela, a přece zcela jiné generace. Zelenooký muž se pousmál, zvrátil hlavu dozadu a zahleděl se na strop.

„Kde se tu bereš? U dveří i oken hlídají stráže,“ řekl.

„Žádné zámky a stráže nezadrží Pána Xibalby. Smrt má přístup do všech obydlí.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bohové jadeitu a stínu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.