© Jan Venca Francke, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-036-8

Úvod

Vítej pod pokličkou mého kosmu,

kde zážitky tvoří ležatou osmu.

Svými chodidly přečetl jsem kousek Země,

a to, co na konci zůstalo ve mně,

proměnil jsem v tisíce slov a vět,

ukážu ti, jak já vnímám svět.

Na světě je totiž tolik světů, co je lidí,

a každý ten svůj jinak vidí.

Z mnoha z nich lze si něco vzíti,

přitom svou vlastní cestou jíti.

Ať má pěšinka dá i něco tobě,

v této nadupané rychlodobě.

Třeba jen úsměv na tvé tváři,

nebo přivstaneš si na ranní slunce záři,

či dáš první bivak v oblíbeném lese,

vždyť na každém rohu zážitek se třese.

Jen otevřít oči a své smysly

a začít je syslit jako sysli.

Pak z nich čerpat v době krize,

i to je má vize.

Tak ať řádky mé čtou se ti svěže,

s kávou, vsedě, s pivem, vleže.

A ať najdeš motivaci

na osobní kultivaci!

Jak to vše začalo

Inu což, vše se započalo tím, že jsem se narodil mámě a tátovi, nebo respektive spíš mámě. To byl celkem důležitý a podstatný krok v mém životě. Datum jsem si na to nevybral zrovna slušivé. Pro československý národ to byla připomínka dne, kdy byla jeho budoucnost pod nátlakem temných sil poslána do komunistických hoven, a v nich pak dlouho zůstala.

Byl chladný sobotní podvečer 25. února 1984. Poletující sníh se tiše motal již šerými ulicemi a za okny všech poctivých sběračů třešní byly vidět siluety postav, jak do svých hrdel klopí různé alkoholy. Nálada byla veselá, a jelikož se druhý den nemusela plnit pětiletka, sklenice cinkaly až do pozdních hodin. Některá okna byla naštěstí tmavá a neveselá, nikdo za nimi necinkal a po třešních se dotyčným obyvatelům dělalo špatně.

Jedné ženě se ovšem dělalo dvojnásobně špatně. To když v porodnici tlačila s pocitem, že rodí slona. Nakonec to slon nebyl, byl jsem to já a byl jsem rudej jak indián. Máma se lekla, že porodila malého komunistu, ale personál nemocnice ji hned uklidnil, že když se dítě přenáší čtrnáct dní a zkazí se plodová voda, tak je změna barvy zcela normální. Já jsem člověk stydlivý, a tak si tedy spíše myslím, že jsem se zcela odhalen zastyděl před sestřičkou a zrudl celým tělem. A tak jsem poprvé ochutnal život.

Není náhodou, že již od svého narození jsem se (prozatím nevědomky) lehce odlišoval od ostatních. Moje hlava byla objemná a značně potrápila mou mámu. Na velkou hlavu samozřejmě patří alespoň tři brady, kterými jsem se pyšnil na černobílých fotografiích. Byl jsem přesný opak chůze Charlieho Chaplina, jelikož jsem si při pohybu škrtal palci u nohy o sebe. Doktoři mně láli, že má páteř je moc prohnutá, má chodidla moc plochá a mé hrdlo moc úzké. Díky tomu jsem se čas od času vydal na strašidelný výlet do nemocnice, kde mě strkali do jakéhosi stanu s kyslíkem. A zde zřejmě započala má touha po poznání a dobrodružství. Když jsem smutně koukal přes kyslíkový stan z okna ven, přál jsem si dýchat kyslík, co je venku. V jedné své pravzpomínce si vybavuji okamžik, jak jsem koukal z okna nemocnice na nějaký jizerský kopec a stromy na něm. Strašně jsem si přál být na tom kopci a sedět pod těmi stromy. A chtěl jsem poznat, co je za tím kopcem dál.

Nejenže jsem neměl ideální tělesné křivky, ale i ty mentální občas lítaly nad hranu únosnosti. Měl jsem například jedinečnou vlastnost se až záchvatově vztekat. Při svých záchvatech jsem si rval do huby, co mi přišlo pod ruku… písek, hlínu, psí hovna a podobně. Zkrátka takto mě matka příroda vybavila na mou životní cestu, a jelikož myslí na vše, tak mou matku vybavila neskutečnou, řekl bych až andělskou trpělivostí. Soudruzi měli v jednom pravdu, Vítězný únor byl opravdu vítězný, jenže ne pro ně, ale hlavně pro mou mámu.

Netrvalo dlouho a stál vedle mě můj bratr. Můj celoživotní parťák a zároveň sportovní rival. Rodiče nás vybavili solidním genovým základem. Táta byl zdatný atlet a později triatlonista. Jako atlet začínal u sprintů a měl problém uběhnout pár kilometrů. Vojna ho ovšem nasměrovala na vytrvaleckou kolej a ze sprintera se stal vytrvalec. Jeho maratonský čas jsme do dnešní doby s bratrem nepřekonali. Když se začal rodit nový sport – triatlon, stál u jeho zrodu na severu Čech. Naše máma hrála basket a závodně plavala. Později se věnovala orientačnímu běhu. Jejich aktivita samozřejmě znamenala i aktivitu naši, a ne vždy chtěnou. Vždyť komu by se chtělo od pohádky ven na běžky. Hodně jsme taky cestovali a poznávali nové krajiny. Venku jsme aktivně trávili hodně času. Celé léto, rok co rok, jsme žili u Máchova jezera. Tam jsme byli neustále na čerstvém vzduchu, v lese, ve vodě, a návraty do školní lavice byly nesmírně bolavé. Tímto aktivním a „venkovním“ dětstvím nám rodiče dali ten největší dar, co nám mohli dát.

Čas utíkal, mé tělo i mysl se srovnaly a začínaly mě svrbět nohy. Proto se stalo, že jsem přerušil studium v jedné vzdělávací instituci a odjel na rok do Spojených států amerických, přesněji do Colorada. Tam jsem se kromě náročné práce na stavbě toulal po horách a dost trénoval. Bylo to krásné, a zároveň těžké období. Poprvé jsem se musel starat o to, abych si vydělal na živobytí, abych se najedl a mohl samostatně fungovat. Bylo to ale i osvobozující a měl jsem pocit naprosté svobody a nezávislosti. Tento první pobyt za hranicemi rodné hroudy mě hodně naučil. A hlavně ve mně probudil lásku k tomuto stylu života. Aktivně a sportem poznávat nová místa se stalo mou hlavní životní náplní. Proto se stalo, že jsem již nikdy nezasedl do školní lavice a vrhl se do intenzivního studia školy života. Po více než roce jsem se vrátil z USA a netrvalo dlouho a osud mě zavál do Austrálie, kde jsem strávil celkem tři roky. Tam jsem zažil své první velké dobrodružství, které nastartovalo mou touhu po intenzivním zážitku.

Austrálie

Zrození myšlenky

Byl horký australský podvečer a já jsem se nořil do hlubokých špinavých hrnců v dřezu jedné australské restaurace. Jako vždy jsem je poctivě drhl, a jelikož se blížil konec mého prvního pobytu v Austrálii, tak mě zničehonic napadlo, že bych si tu šíleně dlouhou cestu letadlem domů mohl zkrátit o pět hodin. Což by znamenalo sednout na kolo a dojet ze Sydney, kde jsem se nacházel, do Perthu. Čili z východního pobřeží přes hory, planiny a pouště na západní pobřeží Austrálie, 4500 km. Ten okamžik si přesně pamatuji a vyvolal ve mně úplné vnitřní vzrušení a nadšení. Hned po práci jsem si dal pivo, které utvrdilo můj právě vymyšlený plán, a druhý den jsem si přebukoval letenku do Čech na odlet z Perthu. Ale to bych nebyl já, abych si to neokořenil a nezkomplikoval. Dobrodružstvím tohoto typu jsem byl nepolíben a mé představy byly více než naivní. V rámci úspor za změnu letu jsem vybral nejlevnější variantu a ta mi dávala čistých třicet dní na přejezd, čili 150 km denně minimálně.

Bez dne volna a rezervy na případný a reálný problém. Pro dobrodruha či cyklistu se to může zdát jako nic, ale já jsem nikdy neujel více než 100 km v kuse. Koupil jsem si dvě brašny na svoje silniční kolo a od svých starostlivých spolubydlících jsem dostal batoh na tři litry vody, abych tam nezhynul žízní.

Koupil jsem si mapu Austrálie, karton piv a zvýrazňovač. Sedl jsem si ke stolu a započal zakreslovat cestu mého života na následující měsíc. Bylo vzrušující kreslit do mapy na místa, o kterých jsem neměl sebemenší tušení, a pouze jsem si představoval, jak to tam asi vypadá a jak tam budu vypadat já. Opojen nejen těmito představami, ale i přítomným pivem jsem se dostal do euforie a nemohl jsem se dočkat odjezdu. Spacák, stan, mapu, náhradní duše, nějaký jídlo, trochu oblečení, našetřený dolary a mohl jsem vyrazit. A to jsem taky udělal. Ten pocit si pamatuji docela dobře. Strach mísící se s respektem, nadšením a očekáváním neočekávaného. Cesta do neznáma.

Z deníku protinožce

Naštěstí jsem bydlel na okraji Sydney, a tak jsem ráno v sedm sedl na kolo a byl jsem hned mimo město. Ze začátku mě doprovázel můj kamarád Víťa. V městečku Dapto jsme si dali kávu a řekli jsme si čau. A najednou jsem byl sám se sebou, se svým kolem a prvním velkým dobrodružstvím před sebou.

Po pár hodinách cesty se dostanu k McQuaire Pass a tam cesta končí. Dělá se nová silnice a sedlo je neprůjezdný. Dělník u cesty mi říká, že není jiná možnost než se vrátit a jet po objížďce. Jenže dělník asi nejezdí na kole a podle mapy bych si musel najet zhruba 40 km navíc. Nepřichází v úvahu. Slézám z kola a demonstrativně si sednu na cestu. Něco se třeba stane. A když ne, tak až jim skončí pracovní doba, tak to nahoru vyjdu pěšky. Netrvá dlouho a přichází za mnou šéf, že za chvilku pojede nahoru a hodí mě autem. A pak že není průjezdný. Celou dobu prší a po hodině čekání se mi moc nechce nasedat na kolo. Ke konci dne mi začne ucházet zadní kolo. Čtyřikrát ho cestou dofukuji, než mi stejně nezbude nic jiného než vyměnit duši. Padne tma a duše má začíná být také trochu prázdná, jenže ta se špatně dofukuje. Po 183 km dojedu do městečka Goulburn a nemám sílu hledat místo na bivak. Asi mám i trochu strach spát v divočině, a tak beru první kemp.

Druhý den jedu rovnou do obchodu a kupuji si karimatku, kterou jsem v rámci úspor váhy a místa škrtl ze seznamu. Celou noc jsem klepal kosu, od země táhlo a ve všech polohách mě něco tlačilo. Vedle je hned cykloobchod, a tak opět dofukuji zadní kolo. Docela dlouho mi trvá, než přesvědčím svůj zadek, aby si plně sedl na sedlo. Fouká protivítr, bolí mě záda, o zadku ani nemluvě, a jsem unavenej. V půlce dne se stavím v Brookhamu, kde se zrovna koná nějaká vesnická zábava a kde mi místní babky nabízejí hnusnej spálenej párek. Dám si rovnou dva, abych neurazil, a pokračuji dál. Na obzoru se rýsují černé hrozivé mraky, které se blíží rychleji ke mně než já k obzoru. Všude planina a žádný úkryt. Místní mě před silnými bouřkami varovali. Hlavně ať si dám bacha a nechytnu je na otevřeným místě. Tady je to tak otevřený, že víc otevřený už to být snad ani nemůže. Šlapu, co to dá, abych narazil alespoň na nějakou díru či příkop. Nakonec dojedu k nějaký pastvině, přelézám plot a zalézám do boxu pro krávy, který je podestlán jejich výkalem. Zde přečkám bouřku a pokračuji dále. Opět padne tma a já mám za sebou 187 km. Strach z australský fauny a únava mě opět pošlou do kempu ve vesnici Gunandai. Pro pozdvižení nálady zajdu na jedno do místní putyky.

Třetí den mám ráno obě dvě duše prázdný, a tak lepím a měním. Přede mnou se zdvihá nejvyšší pohoří Austrálie, Snowy Mountains, takže dnešní etapa bude pestrá. Jsou to nádherný hory a mají své specifické kouzlo, hlavně v zimě. Několikrát jsem zde lyžoval mezi eukalypty a bylo to takové jiné, zvláštní, australské. Bohužel nyní je přejíždím jen okrajově, a tak se brzy z krásných kopečků dostávám na klasickou australskou placku a nedohledné roviny. Ty člověka, co se pestrosti týče, moc nepovzbudí. Zde narážím na psychický klam či možná realitu, ale ať jedu jakýmkoliv směrem, pořád fouká proti mně. Je to neuvěřitelně stálej, vytrvalej a silnej protivítr. Je tak úpornej, že si s ním začnu povídat a řvát na něj, ale jen mi vždy pocuchá vlasy, nervy a spokojeně funí dál. Za šera, zcela vyčerpán, dorážím po 185 km do Narrandery. Už ani nemám myšlenku na to, že bych někde bivakoval, a jedu do kempu. Tam si dám klasickou večeři… salám, chleba, sýr. Polknu pivo a padnu do mdlob.

Čtvrtý den – opět jsem zaspal. Ráno chci vždy v sedm vyrazit a zatím vždy v sedm vstávám a jsem rád, když vyrazím v osm. Ještě než vyrazím, tak musím utáhnout přední brašnu. Ta se hned na prvním hrbolu posune tam, kde byla. Dotahuji šrouby, až to skřípe, a modlím se, ať se neurve. První půlka dne je celkem v pohodě, ale postupně začíná sílit vítr. A jak jinak než proti. Protože proti to má prostě nejradši. Šlapu na nejlehčí převod po rovině a mám problém se udržet na silnici. Sunu se jak šnek. Mám pochybnosti o smysluplnosti tohoto konání. Vztekám se, a abych uklidnil adrenalin, často stavím. Vztek a fyzické vypětí mi přinesou dalšího kamaráda na cestu – pořádný hlaďák. Na kole už nemám skoro nic k jídlu a nejbližší krám je v městečku Hay, cíli mé dnešní etapy. Jsem vyřízenej a už si začínám myslet, že skončím jako ty spousty klokanů, co se tu rozkládají vedle silnice. V životě jsem neviděl tolik mrtvých zvířat vedle silnice jako tady. A je to hlavně tím, že tu jezdí tzv. road trainy.

Což je bestiální kamion s třemi přívěsy, který to valí přes 100 km/hod a nebrzdí. Zkáza pro klokany a velké nebezpečí pro cyklisty. Když mě jeden takový road train předjel, tak mě za sebou nasál tak, že najednou jsem byl uprostřed silnice a jel jsem o 20 km/hod rychleji. To by bylo fajn, ale zvířený prach mi hned nalítal do očí a neviděl jsem vůbec nic. Po té zkušenosti jsem si na kolo namontoval zpětné zrcátko, a vždy když jsem spatřil tuto motorovou bestii, slézal jsem z kola a klidil se do pangejtu. Konečně došlapu do Hay, kde beru útokem první obchod s jídlem. Chodit do krámu s hlaďákem není úplně ideální pro peněženku a studentský rozpočet. Nabalím si brašny jídlem a už za jízdy si dělám bufet. Nemám sebemenší touhu jít bivakovat do divočiny, a tak zase zajíždím do kempu. Na to, že jsem chtěl převážně spát v přírodě a jen ojediněle v kempu, mám ojedinělý každý den. Ale což, není čas na hrdinské činy.

Když jsem do sebe naládoval vše, co mi přišlo pod ruku, tak jsem postavil stan a vyjel to spláchnout pivem. Dnes to bylo 177 km.

Den pátý. Ráno se probouzím rozbitej jak cikánský hračky a kymácející se stan nevěstí nic dobrého. Nemám vůbec chuť vylézat ven. Nicméně musím na záchod. Asi abych se lépe probudil, tak mi vítr nafackuje hned, jak otevřu stan. Už od rána to nejede a nemám morál.

Za celých ujetých 133 km se vůbec nic zajímavého nestane a je to jen tupé otáčení pedálu ve snaze prorážet vítr. Když dorazím do Balranald, tak zvažuji, jestli se na to nemám radši vykašlat… na takovouhle pakárnu. Ale trochu si odpočinu a večer už jsem pozitivnější. Co mě však lehce znepokojuje, je mé koleno. Zřejmě důsledkem úporného a marného šlapání se mi v něm udělal zánět a teď začíná bolet. Snad ho spánek vyléčí.

Den šestý. Ráno se mi podaří vyrazit rekordně brzo, před sedmou ráno. Díky tomu si cestou můžu udělat pohodičku a zastavit si na snídani a kávu. Něco je ale špatně, něco tu nesedí. Dnes totiž nefouká vítr, je bezvětří. A co víc, ono mi občas přifoukne do zad. Moc tomu nedůvěřuji a stále čekám změnu. Ta ovšem nepřichází, a tak to docela utíká. Dalším bonusem dnešního dne je zeleň. Z písečné a vyprahlé krajiny se najednou vynořily vinice a sady. Po 163 km dojedu do města Mildoura, kde překročím dvě hranice. Jedna je hranice tisíc kilometrů a druhá je hranice mezi státy Nový Jižní Wales a Victoria. Mildoura je větší město, a tak opět končím v kempu.

Den sedm. Ráno se probouzím a zjišťuji velice nemilou věc. Nemohu totiž ohnout koleno. Nateklo a bolí. Zkouším to rozchodit, ale nic. Nezbude mi nic jiného než si dát den volna a doufat, že se to zlepší. Hodně si nadávám, že jsem si dal tak šibeniční termín odletu a díky tomu se teď musím stresovat s každým zpožděným dnem. Ono to však nějak dopadne, ostatně jako vždy.

Den osm. Ráno otevřu oči a čekám, co mi poví koleno. Vypadá to lépe a dá se ohnout. Chtělo by to ještě tak den dva volna, ale to bych to letadlo nestihl, takže nasedám na kolo a vyrážím vstříc největší výzvě na cestě – Nullarboru. To je pouštní oblast v jižní Austrálii a zabírá přes 200 000 km^2. Malá poušť to tedy není. Název pochází z latinských slov nullus arbor, což znamená žádný strom. Kromě svých okrajů je prakticky bez vegetace. Oblast je také prakticky bez obyvatelstva – nachází se zde pouze několik farem a osad. Je také charakteristická svým naprosto rovným povrchem. Prostě placka, kam se podíváš. Díky naprosto rovnému povrchu se zde nalézá nejdelší rovný železniční úsek na světě (477 km) a pro mě důležitější – nejdelší rovný úsek silnice v Austrálii (142 km). To znamená, že ráno vyrazíš a jedeš na horizont. Tam za hodinu přijedeš a před sebou máš další horizont. Na něj dojedeš za další hodinu a hle, další horizont.

A tak to trvá skoro celý den. A během toho dosahování horizontů neuhneš ani o centimetr. Když se k tomu přidá protivítr, a že on se přidá, tak je to velká sranda. Šlapu tedy vstříc této poušti a šlapu velice lehce, abych šetřil koleno. Ze začátku to docela jde, ale pak zastavím u jednoho jezera a začne boj. S přibývajícím časem bolí koleno víc a víc a pak už ho zase ani neohnu. Chvilku zkouším šlapat jednou nohou, ale takhle bych těch 2000 km přes Nullarbor jel měsíc. Navíc by mě jistě potkalo totéž na druhém koleni. Takže zastavuji a jsem trochu zoufalej. Všude okolo mě jen samá placka a nic. Ale pletu se, přeci jenom tu něco je. Sesypala se na mě hejna malých much. Lezou mi úplně všude, do očí, uší i nosu. Zkouším je odhánět, ale to nefunguje, je jich moc. Zkouším utíkat, ale s bolavým kolenem nemám šanci, jsou rychlejší. Sedám zpět na kolo a šlapu jednou nohou. Ujel jsem jim, ale uvědomím si zbytečnost tohoto aktu. Znovu tedy zastavím a vzpomenu si na aborigince, původní obyvatele Austrálie, jejichž kultura mě velice zajímá a mnoho jsem o nich přečetl. No a ti, když po nich lezly mouchy, v klidu počkali, až se nažerou a odletí. Stojím, čekám, až se nažerou, ale buď jsou ty mouchy nenažraný, nebo nemám tu pravou aboriginskou trpělivost. Po chvíli mám pocit, že se zblázním. Stojím nehnutě, olezlej mouchama, v totálním napětí a připadám si jak blázen. Je to boj s hlavou, který prohraju. Začnu kolem sebe mávat a různě se prudce pohybovat. Má cesta k duchu aborigince je ještě daleká. Jsem uprostřed ničeho a nemám moc na výběr, jak situaci vyřešit. Rozkládám kolo a čekám, až pojede nějaké auto. Čekám a čekám, a jestli za chvilku něco nepojede, tak budu navždy nervově poznamenán. Naštěstí asi za hodinu jede a rovnou zastavuje. Mladý Němec Mike v červené ford dodávce. Naložím kolo, sebe a jedeme. Mike mi nabízí, že mě může vzít až do Západní Austrálie přes Nullarbor. Mám dvě hodiny na to se rozhodnout. Není to vůbec lehké a lámu si hlavu, jak s tím naložit. Přeci jenom Nullarbor byla ta největší výzva. Nakonec zvítězí rozum nad touhou a zůstávám ve vozidle. Čeká mě přes dva tisíce kilometrů na čtyřech kolech.

Změna plánu

Cesta autem přes Nullarbor do Západní Austrálie trvala skoro čtyři dny. Mike se ukázal být pohodovým týpkem, a tak cesta proběhla v poklidu a přátelském duchu. Nechal jsem se vyhodit v městečku Esperance na jižním pobřeží.

Koleno se jízdou v autě moc nezlepšilo, a tak se pár dní poflakuji po okolí a doufám, že si ještě sednu na kolo. Zahraji si na důchodce a čas trávím v jeho stylu. Procházka na pláž, krmení líného tuleně, návštěva knihovny, četba, káva, krmení agresivních racků a podobně. Nevydrží mi to však dlouho a začnu se nudit. Nasedám tedy na kolo a jednou nohou se posouvám o pět kilometrů dále. Moc jsem si tím nepomohl, protože jsem uprostřed polopouště, kde nic není. Druhý den tam pořád nic není, a tak opět stopuji, abych se dostal někam, kde něco je. Nejsou zde asi ani auta, protože trvá několik hodin, než projede první vůz. To mě naštěstí bere a vezu se s ním dalších pět hodin směrem na severozápad. Do Perthu, cíle mého putování, to mám zhruba 50 km. Ale díky stopování jsem ušetřil zhruba deset dní a navíc, co bych dělal ve městě. Jelikož už je skoro tma, tak si vyhlídnu nenápadný křoví a stavím stan. V hluboké noci se probudím a nemám dobrý pocit. Najednou slyším, jak někdo chodí okolo stanu. Pomalu našlapuje, zastaví a zase jde. Vzpomenu si na pár thrillerů z australské buše, kde lidi mizí pod rukama psychopatů žijících mimo civilizaci. Jsem potichu a čekám, z jaký strany projede kudla stanem. Napnutej jak kšandy. Je ticho a najednou se mi zhroutí půlka stanu. Leknutím začnu řvát a soukám se ze stanu, rozklepanej a plnej adrenalinu. Jsem připraven bojovat. Rozsvítím čelovku a vidím klokana, jak si stejně vyděšeně hopsá pryč. Zřejmě šmejdil okolo stanu, nevšiml si natažený šňůry, o kterou zakopl, a spadl mi na stan.

Přebytek adrenalinu v krvi zajistil, že do rána jsem už neusnul. Ráno nasedám na kolo a velice pomalu se přesouvám někam. Vím, že chci jet na jih, kde je podle mapy pěkná krajina a pobřeží. Koleno mě neustále bolí, sice už není nateklý, ale na velký ježdění to není. Jedu kolem stanice vlaku a najednou se přistihnu, jak sedím ve vlaku a jedu na jih. Hlásí, že příští stanice je Rockingham, a ten název se mi líbí, tudíž tam vystupuji. Tyto situace mám rád. Nevědět, co osud přinese, co bude za pět minut a kam vítr člověka zavane. Nechat se tím větrem nést a přijímat situaci, která právě teď a tady nastává. Spoléhat se jen na svou intuici a pocity.

Okolí Rockinghamu je krásné a já jedu hledat místo pro stan. Když projíždím kolem kempu, tak na mě mává paní domácí. Že prý kdo k ní dojede vlastní silou, může zůstat zadarmo, jak dlouho chce. Neváhám a zůstávám. Dělám si pohodičku, prozkoumávám okolí a chodím alespoň plavat do oceánu. Od pláže vede kilometr dlouhá mělčina na malý ostrůvek, a tak se odvažuji plavat až tam. V půlce zastavím, stoupnu si a před sebou vidím dvě ploutve protínající vodu. Panika mě zachvátí téměř ihned a rychle se obracím a sprintuji zpět. Ale záhy si uvědomím, že takhle na sebe poutat pozornost je to nejhorší, co můžu udělat. Proto znovu zastavuji a čekám, co se bude dít. Dvě ploutve se zase vynoří kousek přede mnou a hop, dva delfíni blbnou a plavou se mnou.

Zpět na kole

Po dvou dnech už mě svrbí nohy, a jelikož plavání a delfíni kolenu lehce prospěli, tak sedám na kolo a jedu směr jih. Dostanu se na hlavní silnici a to mě nebaví, takže když míjím stanici vlaku, opět nasedám. Vystupuji v Mandurahu, a protože podle mapy je za 20 km vesnička Pinjaraa, jejíž název se mi líbí, tak sedám znovu na kolo a volným tempem jedu do tý „Pindžáry“. No a tam kromě koní nic není. Ráno vyrážím dál nejdřív na kole. Ale není to dobrý a zase se dostávám na hlavní. Vlak tu není, ale zrovna u silnice stojí autobus, a tak se ptám řidiče, jestli mě vezme i s kolem. Vystupuji v Bunbury a opět sedám k dalšímu pokusu na kolo. Po 20 km to opět vzdávám a beru stopa do Busseltonu. Tam se schovám do městského parku u pláže a bivakuji. Ráno se jdu projít po nejdelším mole na jižní polokouli – měří 1,8 km.

Procházka po mole mi zřejmě prospěla, a tak opět sedlám svého oře a jedu dál na jih. Krajina se konečně zvedá a vegetace je opět bujná. Projíždím nádhernými místy, až se dostanu do jihovýchodního výběžku Austrálie. Cesta tu končí, ale dále do národního parku pokračuje trek, který je označen jako vhodný pro vozíčkáře. Když je vhodný pro vozíčkáře, tak musí být vhodný i pro moji silničku. Jedu po dřevěné lávce, která po pár kilometrech končí a mění se na úzkou cestičku. Ta však mizí taktéž. Dále pokračuje už jen křoví a písek, ovšem stále značeno jako trasa. Holt v Austrálii mají drsný vozíčkáře. Nechce se mi vracet, a tak beru kolo na záda a hodinku se prodírám. Stálo to za to. Ocitám se na naprosto opuštěným, nádherným místě s dramatickými útesy a divokým oceánem. Nacházím ideální místo pro stan, ale najednou na mě vykoukne had, velký a dlouhý jak týden. Zvířat se nebojím, ale z hadů, jako jediných, mám lehkou fobii. Takže ho nechám se v klidu vyplazit ven z křoví.

Natruc se smotá na místě, kde chci stavět stan. To mi radost neudělal, protože okolí je hodně kamenité a křovinaté. Tak čekám, jenže had má času dost. Odvážím se a dlouhým klackem ho pobídnu k odchodu. Zaklepe jazýčkem, zle se na mě podívá a odplazí se pryč. Má snad tři metry. (No v reálu to budou třeba dva, ale strach zvětšuje.) Stavím tedy stan a doufám, že se už nevrátí. Vzpomínám, jak jsem četl v aboriginské příručce, že když domorodce uštknul had někde v poušti, tak si lehli na zem, vůbec se nehýbali, nemysleli a za pár dní vstali a šli zase dál. Nerad bych tu ležel ve stanu týden a čekal, až se jed vstřebá.

Při západu slunce si dělám tu největší pohodičku a nasávám každou vteřinu tohoto okamžiku. Rudá koule mizí v nekonečném oceánu, na jehož druhé straně je už jen Antarktida. Ticho, klid a australská buš. To vše tvoří speciální atmosféru tohoto místa a právě probíhajícího okamžiku. Tato krátká chvilka pohody dokáže vymazat výrazně delší chvilky nepohody. Když se vracím do stanu, hodně důkladně kontroluji spacák, jestli tam nemám nezvaného hosta.

Ráno vyrážím dřív, než hadi vylezou ze skrýší, a jelikož odsud vede opět cesta, tak zase šlapu. Všechno zlé je pro něco dobré. Tím, že mám našetřený čas a nemusím honit každý den, abych stihl letadlo, stavím, kde chci, kochám se a je to úplně jiná jízda. Na konci dne zastavuji v Yallingup, ráji surfařů. Ujel jsem nějakých 60 km, a tak z toho mám radost. U pláže je krásný park, ve kterém se nesmí stanovat, tak rozbaluji stan a jdu se kochat na pláž západem slunce. Tam potkávám mladý německý pár a ti mě zvou na večeři a sklenku vína.

Byl to příjemný večer, a jelikož sklenek bylo víc, tak to byl i značně veselý večer, hlavně když jsem začal mluvit německy. Ráno si všímám plakátu, že 70 km odsud se koná světový pohár v surfingu, tak sedám na kolo a jedu dále na jih podívat se na obrovský vlny a surfaře do Prevelly. Navečer se přesouvám ještě dál a nacházím nádhernou opuštěnou pláž, kde bivakuji. Jen já, písek, vlny a příroda.

Čas se krátí, a jelikož do Perthu to mám nějakých 300 km, tak musím začít směřovat zpět na sever. Opět nespěchám a spíše se pomalou jízdou kochám. Denně neujedu více než 70 km, ale to mi je už jedno. Když se dostávám do industriálnější oblasti, kde už nic moc zajímavého není, tak sedám na vlak a jedu do Perthu. Jelikož jsem dělal v Austrálii mimo jiné i v rádiu, moji kolegové občas v éteru informovali o průběhu mé cesty. Díky tomu se mi jeden český emigrant žíjící v Perthu ozval, že až tam budu, můžu zůstat u něj. Dojel jsem tedy k Honzovi a jeho ženě a do odletu se těšil jejich pohostinností.

V Austrálii jsem strávil celkem tři roky. Z toho půl roku v Tasmánii, kterou jsem pasoval na jedno z nejhezčích míst světa. Během těch let jsem zažil mnoho a poznal mnohá místa. Nechala ve mně hlubokou rýhu a přirostla mi k srdci. Nemůžu zapomenout, jak Austrálie voní, a jednou se tam určitě vrátím, abych zase nasál ten nádech eukalyptu a tajemna.

Kanada

Yukon Arctic Ultra poprvé

Volání severu

Po návratu z Austrálie jsem nějaký ten čas pobýval na rodné hroudě. Cesta přes Austrálii ve mně zanechala stopu touhy po zážitku a dobrodružství. Proto když se naskytla šance jet s Honzou Kopkou, známým to dobrodruhem, do Laponska na zimní výpravu na sněžných kolech, tak jsem neváhal. Byla to má první zkušenost s mrazivým severem a právě tam jsem zřejmě probudil lásku k zimním krajinám. Laponsko jsem si užil náramně a ještě dlouho po návratu jsem z něj čerpal.

Když mě v mé domovině začaly opět svrbět nohy, vyrazil jsem vyzkoušet své štěstí do Kanady. Městečko Squamish, v provincii Britské Kolumbie, se mi velice zalíbilo a stalo se mým druhým domovem. Nejdříve jsem tam strávil rok a půl, a jelikož mě kanadský vízový systém již nechtěl nadále zatěžkávat krásami Britské Kolumbie, tak mě poslal domů. Během následujících osmi let jsem se tam ovšem pravidelně vracel a trávil tam zimní měsíce. Později se připojila i má přítelkyně a budoucí žena Hosťa. A když se naše rodina rozrostla, jezdil s námi i náš prvorozený syn Matěj. No a při jednom z těchto zimních pobytů jsem zaslechl zvláštní volání. Bylo to volání severu. Přišlo zničehonic, a tak jsem ho poslechl. Hledal jsem nějaké pořádné dobrodružství a vykoukl na mě Yukon. V kanadských poměrech je Yukon za rohem a hlavně se tam koná jeden z nejextrémnějších závodů planety Yukon Arctic Ultra. Opět jsem pocítil to vzrušení, jako když jsem se tehdy rozhodl přejet Austrálii na kole. Ještě jsem o tom závodě nevěděl vůbec nic, a už jsem tušil, že tam budu závodit. Bylo jasno a já nevědomky započal svou arktickou vytrvaleckou kariéru.

Yukon Arctic Ultra je opravdu velice extrémní ultra maraton na Yukonu. Ten je provincií Kanady. Koná se uprostřed yukonské zimy, v únoru, kdy je průměrná teplota -21 °C. Ta může spadnout v krajních případech až k -60 °C. Je to závod extrémní nejen mrazem, ale taky jeho pojetím. Na výběr jsou čtyři distance – 42 km, 160 km, 500 km a 700 km. Je to nonstop závod s minimální podporou z bodu A do bodu B, kdy si vše potřebné k přežití v divočině táhnete za sebou na saních. Pohybujete se divočinou, často o samotě, často potmě. Upadáte do hlubokých krizí, které střídá euforie a pocity štěstí. Potácíte se v spánkových deprivacích, halucinacích a musíte bojovat se svou vlastní hlavou a svým tělem. Cestou jsou kontrolní stanoviště, tzv. check pointy, kterými musíte projít. Většinou se jedná o stan postavený v divočině, kde jsou kamna a nějaký dobrovolník. Některá stanoviště jsou ovšem v malých vesničkách a v nich je možnost i střechy nad hlavou. Check pointy jsou od sebe vzdáleny mezi 40 až 110 km a mezi nimi je jen divočina, zima a vlci.

Začal jsem tedy řešit přípravy a finance. Je to vždy ta nejhorší část závodu a bohužel platí, že čím větší extrém, tím více to stojí. Ale vše se jako vždy vyřešilo a já měl zaplacené startovné, sehnanou výbavu a zbývalo jen natrénovat. Jelikož jsem neměl žádnou zkušenost s během na dlouhou vzdálenost a nejvíce jsem v kuse uběhl 40 km, zvolil jsem variantu 160 km. V té době nepředstavitelná vzdálenost. Fungování v zimě jsem si trochu vyzkoušel v Laponsku, ale stále to byla jen taková dětská ochutnávka divočiny pro dospěláky. Proto jsem si zjišťoval informace všude různě a snažil se psychicky připravit na to, co mě čeká. Fyzicky to bylo jasný a já jsem pobíhal po kanadských kopcích, když mi to čas a práce dovolily. Squamish, kde jsme měli zázemí, se nachází na konci zálivu a od něho se šplhají vysoké a divoké kopce. Ráno vidíte kosatky v oceánu a o kousek výš se na kopci schováváte před medvědem. Je to jedno z nejhezčích míst, která jsem na svých cestách viděl. Díky kráse místních hor a přírody je trénink radostí a odměnou po práci, které bylo výrazně víc než tréninku. Naštěstí má práce byla dost fyzicky i morálně náročná, a tak sama o sobě byla dobrým tréninkem. Stavěli jsme totiž přes zimu dřevostavbu ve Squamish, který je znám svým mokrým zimním počasím. Když bušíte kladivem, betonujete, řežete, brousíte a do toho neustále prší, je nula stupňů, tak to člověka trošku zocelí.

Přišel konec ledna a já vyrazil poprvé v životě směr Yukon. A nevyrazil jsem sám. Nejlepší zážitek je sdílený zážitek, a tak jsem poblbnul ještě Hosťu, mého tátu Karla a kamarády Máru a Vítka. Všechny čekala trasa maratonu. Velice rád jsem viděl svýho tátu, že se nebál vlka nic a vyrazil se mnou za dobrodružstvím. A nejen to, byl přihlášen na maratonskou trať. Byl jsem a stále jsem na něj hrdý. Když jsme poprvé vkročili na yukonskou půdu, byla dle očekávání zmrzlá a mělo to velice zvláštní atmosféru. Ve vzduchu byla cítit doba zlatokopectví a dobrodružství. Když poprvé stanete na ulici ve Whitehorse, hlavním městečku Yukonu, máte pocit, jako byste byli součástí nějakého moderního westernového filmu. Místo koní tam jezdí auta a zlatokopové mají místo bouchačky za pasem mobil.

Pár dní jsme věnovali aklimatizaci a nasávali atmosféru severu. Den před závodem nervozita tradičně stoupla na nejvyšší možnou úroveň a způsobila lehký předzávodní stres. Sice mě čekalo „pouhých“ 160 km, ale v tu dobu se mi to zdálo jako vesmírná vzdálenost, a tak jsem byl značně nervózní z toho, co přijde. Naštěstí nálada ve skupině byla povznášející a veselá, tudíž o rozptýlení nebyla nouze. Zašli jsme se podívat na start legendárního závodu psích spřežení Yukon Quest. Závod s velkou tradicí na 1600 km, kdy musheři a jejich psi musí dojet až do aljašského Fairbanks. Podívaná to je neskutečná a žije jí celé město. Špalíry diváků táhnoucí se podél startu a nadržení psi, kteří se nemohou dočkat, až potáhnou. Takový zážitek tomu dodává ten pravý punc severu a nádech času zlaté horečky.

Zima ve Whitehorse nebyla úplně ideální a řeka Yukon se v okolí města otvírala a místy bylo málo sněhu na to, aby se po něm daly táhnout saně. Proto pořadatelé přesunuli start 40 km od Whitehorse na první check point závodu, Rivendale farm. Tam už bylo sněhu a zimy dost. Mělo to ovšem jeden velký háček. Abychom nasbírali správný počet kilometrů na prvním check pointu, měli jsme běžet 20 km tam, otočka a stejnou cestou zpět. Tím jsem dosáhl první check point a pro zbytek skupiny to byl cíl na maratonskou trať. Mně pak nezbývalo nic jiného než se otočit a zase běžet po stejných 20 km tam a dále již pokračovat po trase. Angličtina pro to má skvělý a trefný výraz „mind fuck“.

Vstříc novým zážitkům

Je tedy neděle 10:30 místního yukonského času a vydáváme se vstříc novým zážitkům. Táta, Hosťa, Vítek a Mára na trasu maratonu, já na 160 km. Někdo vyrazil zvesela, někdo zamyšlen, někdo vystrašen. Já jsem se zapřáhl do saní a vyrazil svižným tempem, ale velice rychle mi došlo, že toto není běh na 10 km, a tak jsem přeřadil do úsporného režimu. Sluníčko svítilo a bylo příjemných -16 °C. Velká vlhkost zajišťovala umělecké namrzání všeho možného ochlupení, co nebylo zakryto. Cesta relativně rychle ubíhala a už jsem se těšil, až potkám protiběžící maratonské běžce. K mému překvapení se na čele maratonu držel Vítek s Márou a nedaleko za nimi Hosťa a táta. S každým jsem si plácnul a setkání mi dodalo radosti. Doběhl jsem na otočku a hurá zpět. Adrenalin a neznalost místa zajistily to, že i stejná cesta zpátky utekla v poklusu a dobré náladě. Na prvním check pointu Rivendale farm na mě čekala Hosťa a táta. Hosťa byla druhá v kategorii žen, protože zabloudila a poznávala krásy divočiny. Táta osmý v mužích, což byl na něj parádní výkon.

Vítek s Márou dokončili společně na druhém místě. Skvělé výsledky našeho týmu mě povzbudily. Na check pointu jsem doplnil vodu, vyměnil mokré ponožky za suché a nabral jsem energii z přítomnosti Hosti a táty. Taky jsem si ale plně uvědomil, že mě vlastně ten maraton čeká ještě třikrát. Myšlenka, nad kterou jsem se zastavil a radši ji rychle zase pustil z hlavy. Co ovšem z hlavy nešlo pustit, bylo to, že mě začínaly bolet nehty. Trošku brzy, pomyslel jsem si. Za přežvykování housky jsem směle vyrazil k dalšímu check pointu Dog Grave Lake. Název napovídal, že dostat se tam asi nebude sranda, když tam chcípnul pes. Cesta to nebyla krátká a čekalo mě nekonečných 60 km. Slunce zapadlo za obzor a předalo nadvládu černočerné yukonské tmě. Bylo načase vytáhnout čelovku a uzavřít se do jejího kuželu. Už je víc tma než šero, a tak zastavuji, abych si svítilnu připravil. Jenže zjišťuji, že nevím, kam jsem si ji dal, a stále hustší tma mi hledání neusnadňuje. Hledám pohmatem a připadám si jak v nějaký přiblblý televizní soutěži, kde musí člověk hmatem uhádnout, co to je. Vařič, jídlo, baterky, sněžnice, nůž, ale ta čelovka tam prostě není. Přepadne mě strach a zlost na sebe samého. Jak jsem si mohl tak důležitou věc nedat někam navrch. Dostávám první yukonskou lekci. Čelovku jsem naštěstí našel, ale potrápil jsem se u toho hodně.

Monotónně šlapu, šlapu a šlapu. Jsem celkem zaskočen z toho, že ač bych rád o něčem užitečném přemýšlel, tak mozek odmítá ztrácet energii nějakým uvažováním, a tudíž jen tupě zírám do kuželu světla přede mnou. Naštěstí jsem už opustil řeku Takhini a trasa se zařízla do kopců, což je zábavnější varianta než rovinatá řeka. Jelikož nemám tušení, jestli už jsem ušel 30 nebo 50 km, či jestli šlapu 4 nebo 6 hodin, tak si pomalu začínám říkat, že už bych tam teoreticky mohl být. To ovšem netuším, jak neskutečně daleko od pravdy jsem. Od Rivendale Farm jsem nikoho nepotkal a noc se zdá býti nekonečná. Když se k tomu přidá yukonská divočina, zima, stopy vlků, tak to vše začíná hrát velkou hru s mou myslí i tělem a přichází první vážnější krize. Stav nepohodlí, strachu a únavy prohloubí i to, že jsem začal pochybovat o tom, jestli jdu správně. Z poklusu musím přejít do rychlé chůze. Z té plynule přecházím do chůze pomalé. Na neustálý pohyb nejsme já ani má chodidla připraveni a začínám cítit, že se mi na prstech rodí nemilá překvapení. Má nervová zakončení v chodidlech mi značně dávají najevo, že to, co dělám, má ke zdravému rozumu hodně daleko. Vím, že bych měl zastavit a řešit problém ihned. Ale jako nezkušený zelenáč to neustále oddaluji a nechci zastavovat. Tím dávám svým puchýřům svobodu v jejich růstu. Jsou to takoví moji otesánci, rostou a rostou. Boty, které jsem měl o číslo větší, jsou nyní o číslo menší. Pohyb mi už radost nedělá a zmítám se v krizi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sám sobě psem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.