Markéta Harasimová

KLINICKÁ SMRT

Copyright © Markéta Harasimová, www.marketaharasimova.cz, 2021

Foto na přebalu © istockphoto

Obálka & sazba © Nakladatelství MaHa

© Alena Laňková

© Nakladatelství MaHa, www.nakladatelstvi-maha.cz, 2020

ISBN 978 – 80 – 88363 – 19 - 4

Tato kniha ani její část nesmí být kopírovány, rozmnožovány ani jinak

šířeny bez písemného souhlasu vydavatele.

Tuto knihu věnuji všem, kdo někoho ztratili.

Vždy je naděje, že se znovu setkáme…

S láskou Markéta Harasimová

PROLOG

Tohle se nemělo stát. Dnešní den je jedním z nejčernějších v jeho životě! Zažil toho už spoustu, ale před pár hodinami se mu zhroutil svět… Všechno, čemu věřil, bylo rozmetáno na prach. Nezůstal kámen na kameni!

On, úspěšný, sebevědomý, obdivovaný a bohatý muž, dostal pořádnou ťafku. Přímo tvrdý knokaut! Cítil se, jako by pod ním někdo podtrhl koberec a on se po zádech zřítil na zem, bez možnosti ten pád zbrzdit.

Vyrazil mu dech – nejen obrazně, ale doopravdy.

Jak se s tím vypořádá? Jeho ego trpělo a kroutilo se palčivou nevolí. Něco takového se přece nemůže dít jemu!

Nesmí!

Krucifix! Hergot! Do prdele!! Láteřil v duchu, a vřítil se do ostré levotočivé zatáčky. Pneumatiky zaskřípaly na protest, on však nezpomalil. Bez ohledu na to, že by měl dodržovat sedmdesátikilometrovou rychlost, měl na tachometru téměř sto dvacet. Kašlal na to. Ať si ho někdo zkusí zastavit!

Hned první dopravák, který by na něj dělal machra, by se potázal se zlou. Neměl náladu na handrkování s policisty - čekala ho konfrontace, kterou nehodlal odkládat. Ani o jedinou minutu!

Světlomety prořezávaly tmu a motor řval, jako by se rozběsněnému řidiči snažil domluvit. Marně. Muž za volantem nevnímal nic kromě spalujícího vzteku, zklamání a ponížení. Potřeboval nějak vybít adrenalin, který mu koloval v žilách, a zběsilá jízda nebyla špatným ventilem. Jestli někoho zabije – včetně sebe – mu bylo zcela lhostejné. A možná by to bylo nejlepší řešení! Umřít a zapomenout…

K luxusní dvoupatrové vile usazené na tři tisíce metrů rozhlehlém pozemku dorazil dvakrát tak rychleji než obvykle, a kupodivu opravdu unikl pozornosti dopravních hlídek. Možná měly v pozdním odpoledni jiné starosti, než patrolovat na silnicích a hlídat piráty, kteří ohrožují bezpečný provoz. Ale co je mu koneckonců po tom?

Netrpělivými vulgarismy, pro něj zcela netypickými, popoháněl pomalý pohon brány a jen co to trochu šlo, prodral se do dvora, divže o hliníkový rám neurazil obě zpětná zrcátka. Masivní nárazník jeho Audi málem projel skrz garážová vrata – na brzdu dupl právě včas.

Z vozu vystřelil stylem odjištěného granátu a bylo až s podivem, že si nezapomněl odepnout bezpečnostní pás. Přeběhl přes nádvoří, schody k hlavnímu vstupu bral po dvou a ve spěchu tasil klíče, které mu chrastily v kapse saka. Navzdory tomu, že byl zcela střízlivý, se do zámku trefil až napotřetí.

V předsíni přece jen o něco zpomalil. Musí se zkoncentrovat, aspoň trochu. Takhle nic nevyřeší, maximálně bude vypadat jako vyšinutý magor. To ovšem v žádném případě nedopustí! Na frak už dostal a nemá zapotřebí čelit ještě výsměchu. Kdepak, sebere všechno zbylé sebeovládání, a teprve pak půjde do akce.

Jenže jak otupit planoucí zlobu?

Opanovat frustraci?

Nevybuchnout jako sopka, jíž se do jícnu tlačí rozžhavené magma?

Kurva práce! Musí se napít. Osmnáctiletý Johnie Walker mu pomůže, na toho je vždycky spoleh. A když nic jiného, aspoň získá krátký čas na přípravu strategie.

I když jaképak vlastně rozmýšlení? Co si má připravovat?

Hlasitě zafuněl, odkráčel do obýváku, kde otevřel vestavěný bar a vyškubl z něj hranatou láhev se silným dnem. V přízemí panovalo ticho, nahoře na galerii ale zaznamenal nějaký šustot. Usoudil, že Marie je buďto v koupelně, nebo - jak se poslední dobou stalo jejím zvykem - sedí u počítače ve své pracovně a surfuje po internetu.

Absolutně však neřešil, čím se právě zabývá. Ať dělá cokoli, brzy ji to přestane zajímat. Bude mít jiné starosti!

Nalil si štědrou dávku skotské a kopl ji do sebe na jeden nádech. Okamžitě sklenku naplnil znovu a celý proces zopakoval. U třetí už postupoval přece jen trochu distingovaněji, což pro něj bylo mnohem příznačnější. Těžkým krokem přešel přes nákladně zařízený pokoj a zastavil se u dveří na terasu. Pohlížel skrz sklo do zahrady a sípavě dýchal. Najednou si připadal nesmírně starý a opotřebovaný. Plnou vahou na svých bedrech pocítil šest křížků, přestože na ten věk zdaleka nevypadal.

„Miláčku?“ zazněl shora Mariin svěží hlas. Sevřel skleničku v prstech tak silně, až byl div, že ji nerozdrtil.

„Haló, slyšíš mě?“ pokračovala manželka.

„Jo!“ houkl.

„Něco se děje?“

„To si piš,“ pronesl tak tiše, že ho mohla slyšet pouze okenní tabule. Ženy mají zvláštní talent vycítit změnu nálady – dokonce i z ticha nebo gestikulace, pomyslel si. A Marie tu schopnost povýšila k dokonalosti. Evidentně pochopila, že není ve své kůži, aniž na ni pohlédl či promluvil. Nejspíš vycházela z jeho chování. Nepozdravil, běhá po domě v botách a třísknutí dvířek od baru jí patrně také neuniklo.

„Martine?“

Zhluboka se nadechl, dopil whisky a odložil prázdnou skleničku. Pak udělal čelem vzad a zamířil k dubovému schodišti. Dlaň přistála na dřevěném madle – potřeboval se něčeho přidržovat, aniž dokázal sám sobě vysvětlit proč. Kvůli zachování jakés takés rozvahy? Nebo na něj začal účinkovat vypitý alkohol? Ale to ne, určitě se nemotá. Možná jen podvědomě hledá oporu…

Dveře do koupelny byly pootevřené, a on k nim rovnou zamířil. Jeho kroky zněly zvláštně dutě, skoro jako by kráčel prázdnou obřadní síní k vystavené rakvi. Když se to tak vezme, je to příznačná představa. K dané situaci se celkem hodí.

Zakotvil mezi zárubněmi a vrhl pohled na svou ženu – éterickou blondýnu v saténovém županu, který si oblékla na nahé tělo. Svůdné negližé jí slušelo jako žádné jiné, vypadala v něm skvostně. Vždy, a dnes tomu nebylo jinak. Ani po čtyřicítce neztratila krásu a pevné křivky. Byla stále dokonalá.

Sevřel se mu žaludek a Martin měl co dělat, aby nevyzvracel skotskou, která mu náhle rozhoupala vnitřnosti.

Marie ustala ve vklepávání nočního krému do pleti a otočila se k němu. Byl by přísahal, že ve vteřině zbledla, a tíha na jeho hrudi zesílila. Takže nešlo o nejapný žert ani omyl, což byly možnosti, ve které kdesi v hloubi duše tajně doufal. „Martine?“ zopakovala zajíkavě. „Je ti něco?“

Postoupil do místnosti, přičemž ji nepřestával spoutávat pohledem. Teď už se díval pouze do jejích očí a hledal v nich přiznání. Nervózně si olízla rty. „Děsíš mě!“ vyhrkla a ustoupila ke zdi.

Zůstal stát. „Děvko,“ ucedil.

Její zornice se o poznání rozšířily. „Ach…? Martine… já… Já tě nepoznávám! Proč jsi na mě tak hrubý?“

„Chceš to popřít?!“

„Ale… co?“

„Podvádíš mě!“

Očividně ztrácela půdu pod nohama. „Co to… jak jsi na něco takového přišel?“

„Byl za mnou,“ pronesl studeně a rentgenoval přitom Mariin výraz. Celá se zhroutila do sebe a její obličej zesinal.

„Kdo?“ hlesla ochraptěle.

„Ty moc dobře víš, kdo!“ zaburácel, v náhlém popudu k Marii přiskočil a sevřel křehká zápěstí. Prudce s ní zatřásl. „A nelži mi, ty nechutná štětko!“

„Martine…!“ vyjekla. „Proboha, pusť mě, to bolí!“

„Ne, dokud se nepřiznáš!“ zařval. „Aleš Krobot. Tak co? Šukalas s ním?!“ Znovu s ní smýkl, až zaúpěla.

„Já…“ vzlykla potom. „Martine, přísahám, že o nic nešlo! Byl to jenom… omyl! Hloupost! Ano, udělala jsem chybu, ale ukončila jsem to!“

„Takže jsi s ním chrápala.“ Ta věta třeskla vzduchem jako rozsudek smrti. Martin jen nevěděl, zda byl vynesen nad ním, nebo nad Marií.

„Šlo o úlet. Je to minulost!“

„To mě nezajímá!“ Odhodil ji stranou a bylo mu úplně jedno, že se při tom bolestivě udeřila o okraj vany. „Jsi odporná kurva! Šukalas s cizím chlapem, a kdyby jenom s jedním!“ obvinil ji.

Ztuhla a se zornicemi zabodnutými do jeho rozzuřené tváře začala pomalu ustupovat směrem ke galerii. Naháněl jí hrůzu – tohle nebyl ten galantní, uhlazený muž, jakého znala. „Martine, prosím… Nech si to vysvětlit!“

„A co? Že mi bůhvíjak dlouho nasazuješ parohy?!“

„Ne… tak to není!“

„Jak tedy?!“

Polkla, aby se nezadusila chuchvalcem slin, který se jí utvořil v hrdle. Mohla tušit, že to takhle dopadne! Aleš se jí pomstil, a to dokonale. Dostal ji na lopatky… Využil všeho, co měl k dispozici, aby ji zničil. Z tohohle se nevyvleče. „Promiň…“ zaskuhrala.

Martin nenávistně přimhouřil víčka. „Jenom promiň? Myslíš, že všechno smažeš jediným slovem?!“

Než se nadála, vystartoval proti ní, popadl ji za výstřih a mohutně s ní zacloumal. Jednou, a pak znova. Zapotácela se a klopýtla o lem županu. „Ne!“ zaječela, a vyškubla se z jeho sevření. Nohy podklouzly na hladkém dřevě a Marie narazila bedry do zábradlí. Neudrželo ji - bezmocně zamávala pažemi a v příští vteřině se přes něj s výkřikem překulila. Ten pád nešlo zastavit… Její hlas ztichl až ve chvíli, kdy tělo dopadlo o patro níž na dlažbu.

„Marie?! Marie!“ zařval Martin, jehož srdce sevřel nefalšovaný děs. Kriste pane, co to provedl?! „Marie!“

Ona mu však už odpovědět nemohla. Modré oči pokryla mlhovina nevědomí a téměř průsvitná víčka naposledy zamžikala, než její pohled nadobro vyhasl. Plavé vlasy zbarvila sytě rudá krev, která okolo Mariiny utvořila hlavy přízračnou svatozář...

KAPITOLA 1.

Srpen 2011

Za necelých pět týdnů měla oslavit třiatřicáté narozeniny, ale dnes si užívala událost naprosto odlišného charakteru. Mnohem významnější!

Marie se totiž vdala. A nebyla to ledajaká svatba, což potvrzovala velkolepá hostina - toho času v plném proudu. Novomanžele na ni z obřadní síně přivezla vyšperkovaná limuzína a nevěsta na sobě měla šaty ušité v dílně jedné z nejznámějších módních návrhářek současnosti. Zářila jako jasná hvězda a všichni k ní vzhlíželi s obdivem. Nejen kvůli její kráse – ona totiž ulovila skutečnou partii. Muže snů! Bonvivána, který se až dosud svátosti manželské úspěšně vyhýbal…

Tak dlouho, až podlehl jejím svodům.

Aby taky ne! Marie byla krásná a věděla to. Husté blond vlasy rámovaly symetrický obličej, jehož dominantou byly velké oči s dlouhými řasami. Měřila jen metr pětašedesát, ale její tělo mělo smyslné tvary, které nezanechaly lhostejným jediného heterosexuálního muže - snad jen s výjimkou těch, kterým imponují výhradně boubelky. Mariina vizáž působila i na ženy, ovšem ve většině případů ze zcela jiných pohnutek než tomu bylo u silnějšího pohlaví. Vesměs na ni žárlily, třebaže to obvykle dokázaly mistrně skrývat.

A odteď existoval další důvod k závisti. Marie se dnešním dnem stala manželkou movitého a věhlasného filmového producenta Martina Vernera. Až do svých jednapadesáti si uchoval status svobodného mládence, bohéma a velkého milovníka žen, avšak nic netrvá věčně. Pohled do studánkových duhovek o téměř dvacet let mladší Marie způsobil, že dal brzy vale svému odhodlání zůstat navždy volný jako pták.

Už po jedenácti měsících známosti plné vášní před ženou svých snů padl na kolena, a s briliantovým prstenem v hodnotě pětinásobku průměrného platu ji požádal o ruku.

Marie neváhala ani sekundu. Nejen proto, že se s tímhle kultivovaným mužem, který dobře věděl, jak potěšit ženské libido, skvěle bavila. Nikdy ji nenudil a vždy se uměl postarat o nějaké to překvapení. Byl dobře zajištěný a štědrý, rozhodně na Marii neskrblil. Taky se neohlížel po jiných – léta, kdy šel z náruče do náruče, měl dávno za sebou. Zkrátka splňoval všech pět pé.

Adoptivní rodiče Marii partnera vřele schvalovali. Ta holka měla vážně šťastnou ruku! Pochvalovali si dceřin výběr. Sami nikdy nepatřili mezi honoraci a celý život s notnou dávkou hořkosti vzhlíželi k horním deseti tisícům. Jaké by asi bylo patřit mezi vyvolené? Přehazovat peníze vidlemi? Jezdit luxusními auty a nejméně dvakrát ročně létat na exotické dovolené?

Tím, že se dcera provdá za boháče, navíc populárního a veřejně známého, na ně také dopadne odlesk jeho slávy a peněz. A oni svorně doufali, že nejen ten. Perspektivní zeť se o ně v budoucnu jistě postará, už proto, aby neztratil své fanoušky a obdivovatele. Vůbec o tom nepochybovali!

Mnuli si ruce a kdykoli mohli, chlubili se dceřiným štěstím před sousedy, přáteli, nebo i pouhými známými. Stela Stránská, Mariina nevlastní matka, o svatbě neváhala informovat ani pošťačku nebo prodavačku z nedaleké pekárny. Hlásala tu událost do světa jako tlampač. A její muž Bohdan na tom nebyl o mnoho lépe...

Tohle byl jiný kauf než Mariiny předchozí známosti! Snad nejhorší byl hned první hoch, do kterého se zbláznila, když jí bylo sedmnáct. Tadeáš. To jméno jim utkvělo v paměti snad proto, jak vážně ten vztah vypadal. Naštěstí však Mariin přítel zemřel dřív, než stačil zamilovanou a ještě velmi naivní dívku pobláznit nadobro.

Jeho smrt považovali Stránští za řízení osudu, neboť dcera tehdy zcela vážně uvažovala o sňatku a dokonce i o dětech. Přitom ten kluk byl jenom prachobyčejný stavař s maturitou! Co na tom, že chtěl po střední škole pokračovat ve studiu na univerzitě a stát se architektem? Zatím nic neměl, jenom svůj holý zadek. To by to Marie dopracovala!

Zato teď? Cha! S takovým zeťákem si společensky jaksepatří polepšili!

Už proto si svatební obřad užívali snad víc než dcera. Kdyby pýcha nadnášela, byli by se oba vznášeli u stropu jako balonky naplněné heliem.

Marie brala maloměšťáctví svých rodičů na vědomí, ale neřešila ho. Nepovažovala za důležité nad ním hloubat - v jejich věku už beztak nic nezmění. Zbytečně by marnila energii, kterou lze využít smysluplnějšími aktivitami.

Rovněž nepřemýšlela nad tím, zda ji k manželství s Martinem vedou ty pravé pohnutky. Co na tom záleželo? Možná ho nemiluje hlubokou a nehynoucí láskou, ale o čem takové city jsou? Obvykle přináší jen zklamání a trápení – kdo by o to stál? Vztah, v němž hraje prim milostné vzplanutí je logicky odsouzen k zániku! Jakmile opadne největší euforie, přichází prozření, z očí padají růžové klapky a je po všem. Objeví se frustrace, rozčarování, hádky a rozchod. Případně rozvod, což je podstatně složitější.

A někdy vše končí ještě hůř, vždyť o tom ví své!

Marii bolestivě píchlo pod hrudní kostí. Nemohla si pomoct, ale i uprostřed svatebního veselí si vzpomněla na Tadeáše. Jejich láska skončila tragicky a bohužel příliš brzy. Zbožňovala zem, po které chodil, a on na tom nebyl jinak. Jenže z toho všeho zbyly jen trpké slzy a popel smutku.

Ne! Už nikdy víc nepřipustí takové zatemnění mysli! Manželství založené na racionálním rozhodnutí, které jen zčásti podbarvuje tělesná přitažlivost, má mnoho výhod. Člověk na svém protějšku tolik nelpí a nezklame se.

Nehledě na to, že ona může být na svého novomanžela právem hrdá. Něco v životě dokázal a hlavně - přestože nemusel, navlékl jí snubní prsten. Cenil si jí natolik, že se vzdal dosavadní svobody!

Pravda, trval sice na předmanželské smlouvě, ale její obsah Marii těžkou hlavu nedělal. Kromě toho byla přesvědčená, že s tím časem něco provede. Každý dokument lze přece zneplatnit, no ne? Stačí využít vhodného momentu, šikovně taktizovat… a jít si cílevědomě za svým.

Neměla o sebe strach, v žádném případě.

„Ještě šampaňské?“ přitočil se k ní pikolík s podnosem, na němž zářily štíhlé číše s bublinkovým mokem. Marii neušla mladíkova přitažlivost – snědý brunet něco pod třicet, vysoký, bez gramu tuku a svalnatý právě tak akorát. Za skly brýlí, které zvláštním způsobem podtrhovaly jeho mužnost, se smály jiskrné modré oči. Vycítila, že je z ní trochu nervózní, což ji přimělo k malé škodolibosti.

„A víte, že ano?“ Natáhla se pro skleničku a vrhla na číšníka sugestivní pohled zpod napůl spuštěných řas. Dobře věděla, co ten kukuč s některými muži dělá, a tenhle nebyl výjimkou. Vypadal, jako by se pod ním otřásla podlaha.

„Ehm… prosím, madam,“ vykoktal a ona usoudila, že ho nejspíš připravila o slovní zásobu. Připadalo jí to komické.

„Copak?“ uculila se.

„Nic, jen…“ Zrudl až za ušima.

„Jen co?“

„Máte… moc krásné oči,“ vypravil ze sebe po kratičké odmlce. „Promiňte, neměl bych vám to říkat…“

„Proč ne?“ pokračovala Marie sladce, užívajíc si jeho rozpaky. Nebylo to vůči němu fér, ale když se nechá tak snadno vykolejit, může se na jeho úkor trochu pobavit, no ne? Převážná většina mužů je tak legračně průhledná!

„No, přece… jste nevěsta. Novomanželka…“

Pozvedla obočí. „A těm se snad nesmí skládat komplimenty?“ Ruka se sklem povážlivě zakolísala a Marie jukla na rozhoupané číšky. „Pozor, ať tady nemáme nějakou mokrou nehodu,“ dodala dvojznačně. Nach v mladíkových tvářích přešel do fialového odstínu a ona měla co dělat, aby nevyprskla smíchy. Tohle by se Martinovi nestalo, proběhlo jí hlavou. Ten se se svými zkušenostmi jen tak vyvést z míry nenechá!

Nešťastný brunet by se nejraději ze všeho – soudě aspoň podle jeho výrazu – propadl pod zem. Rozhodně si musel připadat jako opravdový blbec. „No… tak to by byl průšvih…“ zachraptěl v rozpacích.

Usrkla kapku šampaňského – podávalo se samozřejmě to pravé, z oblasti Champagne - a pak přejela špičkou jazyka přes plný spodní ret. „Obrovský!“ přikývla a dotkla se krátkým pohledem mladíkova poklopce.

„Pardon… Tedy já… Musím… Už bych měl…“ vyhrkl překotně, otočil se jako na obrtlíku a upaloval pryč.

Marie jen tak tak zadržela smích. V mužích se vyzná, jen co je pravda. Dokáže si s nimi pohrávat a využívat jejich slabin. Ovšem skutečnost, že jsou tak lehce ovladatelní, ji svým způsobem taky dráždila. Snad i proto si bere Martina, který je pravým opakem běžných mužských exemplářů.

Ano, dvořil se jí a oplýval galantností.

Ano, poklekl před ní a požádal ji se vší parádou o ruku.

A ano, ona dobře ví, co na něj zabírá…

Jenže blbce by ze sebe nikdy udělat nenechal. Nechybí mu noblesa, charisma a hlavně sebevědomí. A to je nesmírně sexy! Nemohla by vedle sebe mít bačkoru, kterou utáhne na vařené nudli. To by nebyl ten správný adrenalin. Marie potřebovala sdílet ložnici s osobností, která není jednoduchá, byť jí leží u nohou. Kusu hadru si vážit nemohla, takový svazek by dlouho nevydržel.

„Marie, tady jsi, lásko!“ Vůbec ho neslyšela přicházet, ale když jí nečekaně položil dlaň na bedra, zachovala chladnou hlavu a ani trochu sebou necukla. Otočila se k Martinovi tváří a nasadila úsměv.

„Hledal jsi mě?“

Políbil ji do vyčesaných vlasů. „Chybělas mi.“

„I když jsme v jednom sále?“

Nabídl jí rámě. „Ano. Právě totiž budou hrát sólo pro ženicha a nevěstu. Vypadalo by hloupě, kdybych zrovna teď vzal do kola svou čerstvou tchyni.“

„Která je mimochodem jenom o osm let starší než ty,“ zakřenila se. „Nejsou ty naše rodinné vztahy tak trochu ujeté?“

„Uznávám, že tahle konstelace není zrovna konvenční, ale můj život se všednímu průměru nepodobal nikdy. Tak proč se na stará kolena zařadit do stáda?“

„Na stará kolena, jo?“ zašklebila se. „V jistých disciplínách předvádíš výkony hodné mladíka, a teď se chceš pasovat do role důchodce?“

„Brr, tak strašné slovo! Miláčku, než jít do penze, raději dobrovolně zemřu. Nikdy nebudu připravený na krmení holubů ani chůzi o holi. Zkus ke mně být milosrdná a v případě počínající senility mi naservíruj cyankáli, ano?“

„Tsss, to určitě! Jako veselá vdova bych si v nápravném zařízení s ostrahou moc neužila, takže na vraždu z milosti rovnou zapomeň!“

Laškovně zamrkal. „Naznačuješ snad, že se nemůžeš dočkat, až do tvého rozkošného klína spadnou mé miliony?“

„Nenaznačuju, já konstatuju, drahý,“ kontrovala se smíchem. Jelikož právě míjeli onoho vynervovaného číšníka, koketně mrkla jeho směrem a s potěšením zaznamenala, že opět zčervenal. On to snad bere vážně! Bavila se.

„Jsi potvůrka. Drzá, pohotová a s jazykem ostrým jako břitva. Proto tě taky tak miluju,“ odvětil Martin, v jehož očích svítil upřímný cit.

Společně odpluli na parket, kde svatebčanům předvedli perfektně sehrané tango. Tanec milovali a jejich pohyby toho byly důkazem. Každá otočka působila profesionálně, zrovna tak jako rytmus - až to bralo dech.

Jak na parketu, tak v posteli, blesklo Marii myslí. A okamžitě pocítila náznak vzrušení z nadcházející noci. Tušila, podle jakého scénáře proběhne, a byly to velmi šťavnaté představy. Málem zaškobrtla, ale rychle se opanovala.

Zatímco v manželově náruči vířila sálem, rozhlížela po svatebčanech a uvědomila si, že většina přítomných patří k Martinovi. Byli to jeho přátelé, kolegové nebo spolupracovníci. Pozval jich přes tři sta a svatbu si nenechal ujít snad žádný z nich.

Zato z Mariiny strany přišlo pouze několik hostů. Kromě rodičů se objevilo pár kamarádek, nedalo se však říct, že šlo o dlouhodobá přátelství. Ani jednu vlastně neznala déle než dva nebo tři roky. Ty, které patřily k jejímu dětství anebo dospívání, se během let kamsi vypařily a vždy je nahradily nové tváře. Přátelé se v Mariině životě zkrátka pokaždé objevili a po nedlouhé době z něj zase tiše vypadli.

Sourozence Marie neměla, dokonce ani bratrance a sestřenice. Stela byla neplodná a její sestra se potýkala s podobnými potížemi. Nevlastní otec se zase narodil jako jedináček.

Marie tak vyrůstala poněkud izolovaně, alespoň co se vrstevníků týkalo. Možná i proto si později mnohem víc rozuměla se staršími lidmi a zásnuby s Martinem to jen potvrzovaly. S výjimkou Tadeáše byli totiž dříve narození téměř všichni její partneři. Minimálně o deset let, většinou však více.

Zase Tadeáš! Zaúpěla v duchu, a ve stejnou chvíli popletla kroky, což se jí běžně nestávalo. Kruci! Nemohla si však pomoct…

Léto 1996

Byly to její poslední prázdniny před ukončením studií. V září dosáhne plnoletosti a současně nastoupí do závěrečného ročníku střední školy, který uzavře maturitou. Bude dospělá, se vším všudy! Marie se na to neskutečně těšila. Dočká se svobody a přijdou vlastní výdělky - konečně začne naplno žít!

Rodiče sice ustavičně mluvili o vysoké, ale na tu se Marii opravdu nechtělo. Pořád dokola učení a zkoušky, kdo by o to stál? Nějak už to se staroušky skoulí, však co! Násilím ji k ničemu nutit nemůžou. Nakonec jí stejně vždycky ustoupili, no ne? Je jejich vymodlenou dcerou, což představuje silnou vyjednávací pozici.

Dnes odpoledne měla v parku sraz s kamarádkou Lucií, chtěly spolu trénovat jízdu na kolečkových bruslích. Lucka se ale prozatím neobjevila, a tak si nazula inliny a dala se do toho sama. Přece nebude tvrdnout na lavičce do doby, než se spolužačka uráčí dorazit? Kdo ví, co ji vůbec zdrželo… Jenže na Lucku nebyl nikdy spoleh.

Mávla nad tím rukou a rozjela se. Nebyla už úplný začátečník, a tak si brzy troufla na vyšší rychlost. Asfaltová cestička byla relativně prázdná, a to Marii vyhovovalo. Nerada kličkovala mezi ostatními sportovci nebo chodci.

Právě se blížila ke shluku okrasných keřů, když z nich jako šíp vystřelilo nějaké dítě. Předškolní capart Marii zkřížil cestu tak nečekaně, že nestačila adekvátně zareagovat. Zaječela, a aby zabránila střetu, provedla rychlou otočku. Ta však měla za následek ztrátu rovnováhy, za kterou zaplatila tvrdým pádem na zem.

„Jauvajs!“ vyjekla plačtivě, když se její nechráněné dlaně potkaly s hrubým povrchem cesty. Rozedřela si je do krve, a k tomu pocítila bodavou bolest v zápěstí. Snad si ho nezlomila! Kolena jí také krvácela a Marie si v duchu vynadala za to, že nechala doma chrániče. Připadala si v nich nemotorná a nepřitažlivá, teď by se ale sakra hodily!

Ohlédla se za tím ztřeštěným prckem, ale dítě bylo dávno v tahu. Nejspíš mu ani nedošlo, co způsobilo.

Z očí jí vyklouzly slzy. Tohle je tedy vydařené odpoledne, ale vážně! Začala se sbírat ze země a nahlas při tom popotahovala. Teď už jí bylo jedno, jak vypadá. Odřeniny pálily jako čert a ona nic jiného nevnímala.

„Hej, není ti nic?“ překvapil ji náhle mužský hlas.

„Ne, vůbec,“ odsekla. Jsem úplně v pořádku, ty pitomče! Nebo jsi snad slepý a nevidíš, že krvácím?! Pěnila už jenom v duchu.

„Počkej, pomůžu ti!“ Než se nadála, podepřely ji silné ruce. Zvedla řasy a její zornice se propojily s měkkýma hnědýma očima světlovlasého mladíka, který na ni hleděl s upřímnou účastí. „Viděl jsem, jak ses natáhla. Nemáš něco zlomeného?“

„Nevím,“ odpověděla už mírněji. „Bolí mě ruka.“

„Pojď.“ Vytáhl ji do stoje, vzal kolem pasu a doprovodil k nejbližší lavičce. Sesunula se na ni a nešťastně obhlížela cáry zkrvavené kůže, které hyzdily její dlaně i kolena.

„Paráda,“ sykla.

„Proč nenosíš chrániče?“

Opovržlivě se ušklíbla. „Jsou hnusné.“

„Ale užitečné,“ zasmál se. „Tohle sis s nimi mohla ušetřit.“

„Díky, něco takového by mě fakt nenapadlo!“

„Jenom tě chci rozptýlit,“ pronesl smířlivě. „Nepotřebuješ do nemocnice? Co máš s tou rukou?“

Opatrně zakroužila zápěstím. „Nevím,“ přiznala. „Špatně se mi s ní hýbe.“

„Asi by se na tebe měl mrknout doktor.“

„Že bych si k němu dojela?“ poukázala na brusle.

„Věděl bych o lepším dopravním prostředku,“ zamrkal. „Přezuješ se a pojedeme tramvají.“

Zadívala se na něj, a až nyní si uvědomila, jak je přitažlivý. Neposlušné medové vlasy mu v prstýncích padaly do čela a čokoládové oči v sobě měly zvláštní hloubku, která ji odzbrojila. „Pojedeme?“ zeptala se tiše.

„Jasně! Přece nemyslíš, že dovolím, aby ses na pohotovost belhala samotná.“

„Nemusíš se o mně starat,“ namítla, přestože ji tou nabídkou potěšil. Jeho společnost jí byla navzdory okolnostem příjemná… možná až moc. Poprvé v životě pocítila cosi jako náklonnost k chlapci a šokovalo ji, jak je to silné. Najednou zatoužila, aby se jí znovu dotkl, objal ji a třeba dokonce… políbil!

Jaké by to bylo?

Marii se skoro zamotala hlava, tepající bolest v natlučených končetinách ji však rychle vrátila zpátky na zem.

„Já ale chci,“ říkal právě mladík. „Tak co, kde máš boty?“

Máchla paží ve směru, kde nechala ležet tenisky. „Někde tam… Pod lavičkou, jak je ten velký dub.“

„Doběhnu pro ně. Jak vypadají?“

Popsala mu je. Než zmizel, podal jí balení papírových kapesníků. „Nic moc, ale aspoň tím můžeš trochu otřít tu krev.“

Poděkovala, avšak místo aby se postarala o svá zranění, civěla za ním jako omámená. Připomínal jí anděla – úsměvem, barvou vlasů i tím, jak mluvil. Měl jemné ruce a rty, které ji fascinovaly. Když se otočil a krátce na ni mávl, její srdce se rozběhlo jako splašené. Veškerá bolest byla téměř zapomenuta a Marii ovládl pocit, že se vznáší na měkkém, voňavém obláčku.

Tenkrát ještě neměla ponětí, že se právě bezhlavě zamilovala. Byla to osudová láska, taková, na kterou se nezapomíná ani po letech. Hluboká a opravdová. Jdoucí až na dřeň, vycházející ze samého jádra duše…

Marie to letní odpoledne rovněž nevěděla, jak se její zachránce jmenuje a v tuto chvíli ji ani nenapadlo, že po jeho boku prožije necelý příští rok.

Delší čas jim však dopřán nebyl. Bohužel…

Srpen 2011

„Že by na tebe tak silně zapůsobil Veuve Clicquot?“ okomentoval Martin Mariinu náhlou nestabilitu, přidržel ji a další otočkou vrátil do správného rytmu.

„Je to možné,“ využila pohotově jeho poznámky. Kdyby přiznala, že se jí nohy zamotaly při vzpomínce na první lásku, asi by ho nepotěšila. Jí samotné tyhle sladkobolné návraty do minulosti také radost nedělaly, ale už si na ně zvykla. Nic jiného Marii ostatně nezbývalo – přicházely samy a často v tu nejméně vhodnou chvilku.

Ostatní muži, s nimiž se po Tadeášovi zapletla, případně ti, se kterými nějaký čas tvořila pár, jí v paměti neutkvěli. Byla přesvědčená, že za tím stálo kouzlo prvního milostného vzplanutí spojené s tragickým koncem, v jaký vyústilo.

Ale teď ne, teď na to zkrátka nebudu myslet! Přikázala si. Nesmím. Dnes se přece vdávám a jsem šťastná! Prožívám velký den a mám po svém boku muže, který mě miluje.

Tadeáš tě taky miloval, zahlodal v ní dotěrný vnitřní hlásek. A ty jeho!

Jako bych snad Martina neměla ráda?! Okřikla toho našeptávače.

Ráda…? Cítíš ten rozdíl? Milovat a mít rád…

Měla co dělat, aby nezatřepala hlavou, čímž by ty protivné úvahy možná zahnala na ústup. Na poslední chvíli si to rozmyslela, vypadala by totiž jako blázen.

Minulost je zkrátka mrtvá, stejně jako Tadeáš. Zemřel před čtrnácti lety, a já jeho odchod dávno zpracovala. Na tom, že je pryč, už dnes nic nezměním, uzavřela v sobě tichý dialog. Raději vrhla zářivý úsměv na manžela. „Ale po šampaňském bývám vždycky rozverná, takže se máš na co těšit!“ pronesla.

„Ty moje vášnivá dračice,“ zamrkal a přitiskl ji k sobě o něco pevněji. „Nemůžu se dočkat, až spolu budeme sami.“

Hodila očima doleva a pak doprava. „Co kdybychom se tajně vytratili?“ navrhla svádivým tónem.

„Škoda, že to nejde,“ zavzdychal.

„Proč ne?“ naklonila hlavu na stranu. „Vsadím se, že nebudeme nikomu chybět. Jídla a pití tu je víc, než kdo stačí zkonzumovat, hudba hraje a hotelové pokoje pro případné odpadlíky jsou taky připravené.“

„Víš přece, že tady musíme zůstat. Minimálně do deseti večer,“ namítl Martin. „Neslušelo by se odejít dřív.“

Marie pocítila náznak nevole. „Kvůli hostům?“

„Jistě. Přišli, aby s námi oslavili významnou událost. Vážím si jich a nemůžu je zklamat. To přece musíš pochopit, lásko…“

Ano, Marii už před časem došlo, co pro Martina znamená jeho práce a všichni ti, kteří k ní patřili. Tvůrci, režiséři, sponzoři, herci a spousta dalších lidí, kteří se motali okolo filmů, jež produkoval. Martin svým povoláním žil a dobře věděl, jak důležité je být týmovým hráčem. Uměl skvěle budovat a upevňovat vztahy - jak na obchodní, tak osobní úrovni – a současně byl skvělý stratég i podnikatel. Měl smysl pro detail a k tomu dokonalý instinkt, díky němuž vždy přesně odhadl, z jakého materiálu vznikne kasovní trhák. To všechno dohromady mu přineslo nebývalý úspěch, v jehož záři se dnes hřál.

Nemohla se divit, že i svatební oslavu svým způsobem považuje za pracovní záležitost a musela to akceptovat.

Ona sama si až dodnes žádnou závratnou kariéru nevybudovala, ani o to příliš nestála. Po ukončení studií se plácala od ničeho k ničemu, za což z velké části mohla Tadeášova smrt. Nakonec se rodiči nechala dotlačit k dalšímu studiu a po promoci začala navrhovat interiéry, převážně komerčních prostor. Práce ji sice celkem bavila, ale ve světle Martinovy slávy byla pouhým řadovým zaměstnancem. Zkrátka jednou z mnoha. Nepatřila mezi špičku v oboru - pouze vykonávala, co se naučila. Uspokojovalo ji to, ale rozhodně svým povoláním nežila.

„No dobře,“ souhlasila rezignovaně. To už sólo pro nevěstu a ženicha skončilo a kapela spustila jiný song. Na parket se nahrnuli další tanečníci, a k novomanželům přispěchal Martinův svědek.

„Dovolíš?“ zeptal se a pokynul paží Mariiným směrem.

„Zeptej se dámy,“ pohodil Martin rameny.

Elegantní padesátník nezaváhal ani vteřinu a uklonil se před jeho mladou ženou. „Smím prosit?“

„Prosím,“ podala mu ruku. Koutkem oka si všimla, jak Martin žádá o tanec její matku a v duchu se pobaveně pousmála. Máma bude v sedmém nebi! A určitě doufá, že je spolu vyfotí nějaký novinář – i ti totiž na svatbu zavítali. Pokud by se onen snímek objevil v bulváru, bude ho všem do omrzení strkat pod nos, aby nikomu neušlo, že tančila se známou celebritou a vlastním zetěm v jedné osobě.

Hodiny plynuly, venku se postupně setmělo a večer zvolna přecházel do noci. Někteří svatebčané odjeli domů, zatímco jiní využili pohostinství novomanželů a odebrali se do pokojů rezervovaných v hotelovém komplexu. Ti nejvytrvalejší zůstali věrni parketu a alkoholickým mokům, jež v pestré nabídce stále tekly proudem. Pár z nich Marie už teď upřímně litovala – ráno je půlnoční bujarost a žízeň budou dost mrzet.

Ona sama si zachovávala přiměřeně čistou hlavu, stejně jako Martin. Oba dva k tomu měli pádný důvod! Svatební noc byla za dveřmi - od chvil plných vzrušení a smyslnosti je už dělily pouhé minuty.

Konečně se dočkali. Martin odemkl dveře luxusního apartmá a přenesl svou nevěstu přes práh, přesně tak, jak čekala. Postavil ji na zem a zamířil ke stolku, na kterém se chladila láhev Dom Pérignonu. Odzátkoval ji a nalil šampaňské do připravených sklenic. Jednu z nich podal Marii a tu svou zvedl k přípitku. Vyčkávavě na něj hleděla.

„Na dlouhý společný život, lásko,“ pronesl poněkud zjihle, což u něj bylo nezvyklé. „Na tvou krásu a mé štěstí, že tě mám,“ pokračoval. „Miluju tě.“

„Já tebe,“ odpověděla poněkud dýchavičně. Bublinky už jí přece jen trochu stouply do hlavy a v žilách kolovala vášeň - tahle kombinace Marii brala dech. Usrkla trochu vína a odložila číšku stranou. V jejích očích jiskřila jasná výzva.

Přistoupil k ní a políbil ji na odhalené rameno. Pak sjel ústy o něco níž, k dekoltu, a vrátil se zase zpátky nahoru, kde se setkal se vstřícnými rty. Zprvu něžný polibek se prodlužoval a zažehoval plameny vášně, které vystřelovaly ze středu jejich těl do každé končetiny. Hrál na ni jako virtuos na vzácný hudební nástroj a velmi pomalu, systematicky Marii zbavoval okázalých šatů. Nespěchal – měli před sebou celou dlouhou noc.

A užili si každičkou její minutu. V polotmě se měkce leskla potem zvlhlá těla, jež dávala a přijímala rozkoš. Noc absorbovala tiché výkřiky i hrdelní steny, a vzduch rezonoval hutnou touhou.

Vlnili se na prostěradlech v pradávném rytmu sexuálního vytržení, zcela pohlceni jeden druhým. Byly to okamžiky nejtěsnějšího spojení muže a ženy, naprostého odevzdání. Pluli na vlnách čiré smyslnosti, oba téměř v transu a pohroužení do sebe, jako by se už nikdy neměli odtrhnout.

„Jsi nádherná…“ šeptal do světlých vlasů.

„Nepřestávej,“ pobízela ho, zahlcená vrcholící agónií slasti.

Šeptaná slůvka provázela každé jejich spojení, ačkoli hlasy v průběhu noci ochraptěly. Také oni nakonec podlehli sladké únavě a zamotaní v přikrývkách padli do náruče spánku. Ten Mariin byl zpočátku bezesný, pak se k ní však přikradla neodbytná vzpomínka v podobě noční můry…

Nebyla u toho, když Tadeáš zemřel, ale o jeho smrti se psalo v novinách a ona si tu nešťastnou událost dovedla živě představit. Ta mrazivá vize se k ní bohužel čas od času vracela a brala na sebe podobu nechtěného zlého snu. Byl až krutě živý a téměř do detailu vykresloval události ze sedmého července devatenáct set devadesát sedm, kdy na Moravě, kam Mariin přítel odjel navštívit prarodiče, vypukly ničivé povodně.

KAPITOLA 2.

Kalná voda připomínající mléčnou kávu se valila ulicemi města a brala s sebou všechno, co jí přišlo do cesty: kontejnery, auta, lavičky i stromy. Masivní srážky bičovaly region už třetí den a povodně byly nevyhnutelné, nikdo však nečekal, že se strhne až taková pohroma. Lidé, uvěznění v domech, mohli jen bezmocně přihlížet hrůzám, které se odehrávaly před jejich očima.

Hladina řeky dosáhla krátce před polednem až do výšky mostů. Vodě stačila čtvrthodina, aby se přes ně definitivně přelila a začala podemílat jejich základy. Centrum i přilehlé čtvrti zůstaly odříznuté od zbytku světa a jedinou možnost, jak se někam dostat, představovaly čluny nebo vrtulníky.

Záchranné složky fungovaly na dvě stě procent, na pomoc přispěchaly jednotky z celé republiky. Obyvatelé zatopených oblastí na vlastní kůži pocítili, jak se žije bez výdobytků moderní doby – především pak elektřiny. Město přízračně zčernalo, a kdo neměl zásobu svíček, zůstal potmě. Potraviny v lednicích a mrazácích se začaly kazit a o pitné vodě se lidem mohlo jen zdát. Ostatně zanedlouho už v potrubí netekla vůbec žádná…

Což se bohužel nedalo říct o té divoké venku za okny. Zlověstně hučela a neubývalo jí, spíš naopak. Nespoutaný živel řádil v plné síle. Bořil domy a nemilosrdně zabíjel.

Starší domek Tadeášových prarodičů stál nedaleko říčního koryta a záplavy ho postihly už několikrát. Nápor těch nejnovějších však neměl šanci vydržet. Léty unavené základy nemohly unést sílu dravého proudu a brzy bylo jasné, že se celé stavení zřítí. Prasklina ve zdi, která se objevila už v průběhu dopoledne, byla stále silnější a nyní dosahovala skoro ke stropu. Přízemí zaplnila voda, která Tadeáše vyhnala do patra.

V domě, kam přijel na krátké prázdniny, zůstal sám. Děda s babičkou byli v době, kdy povodeň naplno propukla, v práci. Nemohl se s nimi nijak spojit – telefony dávno nefungovaly – a tak jenom doufal, že jsou oba v bezpečí. A ačkoli si to dlouho odmítal přiznat, nakonec pochopil, že o něm se totéž říct nedá.

Stavbě hrozilo sesunutí a on se stal jejím vězněm. Když se dnes probudil, neměl zdání, že je situace až tak vyhrocená – povodňová vlna přišla velmi rychle a celé předměstí zatopila během dvaceti minut. Uniknout už nestihl.

Kdo mu teď pomůže? Od ostatních domů ho dělilo několik desítek metrů, které však nedokáže přeplavat, byť je zdatným plavcem. Rozbouřená hladina by ho okamžitě strhla a vzala s sebou.

Co teď? Měl jedinou naději – vylézt na střechu a dělat všechno pro to, aby si ho všimli záchranáři. Hukot vody a deště občas prořízly motory helikoptér, které křižovaly šedivou oblohu – člen některé z posádek by mohl zahlédnout osamělou postavu přidržující se komínu. A jestli ne… tak se děj vůle boží.

Třásl se a styděl za slzy, které mu stékaly zpod víček. Připadal si hloupě, že ve dvaceti brečí jako malý kluk, ale strach o holý život byl silnější. Cítil, jak se domek pod jeho nohama otřásá a zoufale hledal nějaký záchytný bod. Co kdyby použil kus dřeva jako vor? Mohl by se aspoň přiblížit k jiné budově a hledat pomoc… Ne?

Když však viděl klády, popelnice a jiné těžké předměty bezhlavě nesené rozbouřeným proudem, znejistěl. Cokoli z toho mu může snadno rozbít hlavu nebo přerazit páteř! Tudy cesta nepovede…

Tadeášovy oči zachytily statnou třešeň rostoucí v jejich zahradě. V tuto chvíli působila mnohem stabilněji než dům – se svým vzděláním si i bez praxe dovedl spočítat, jak jeho statika trpí. Zato kořeny, ukotvené pevně v zemi, by vlnám mohly odolávat o něco déle…

Než se stačil rozhodnout, dolehlo k jeho uším kvílivé zadunění a střecha se naklonila na stranu. Zaječel, oběma rukama pevně uchopil anténu a přidržel se jí. Tohle je konec, pomyslel si a zatoužil ohluchnout. Hluk bortících se zdí byl stejně děsivý jako nemilosrdná příroda, která lidstvu právě teď předváděla svou převahu.

Dobře věděl, že ho tenký kov dlouho neudrží, a snažil se přemístit do relativního bezpečí za komín. Sunul se centimetr po centimetru, a na hladkých taškách mu podkluzovaly nohy. Nakonec slavil úspěch, úlevu však necítil, jelikož bylo jasné, že narušené zdi budou náporu vln odolávat maximálně několik minut.

Nemýlil se. O chvíli později se svět znovu zhoupl, tentokrát mnohem prudčeji. Došlo na nevyhnutelné: nový náklon ho odstředivou silou odtrhl od komína. Tadeáš sjel po střeše až k okapu, zachytil se ho a s děsem v očích zíral dolů, do kalného proudu pod sebou. Voda olizovala špičky jeho tenisek. Mrkl stranou a na setinu sekundy spatřil v okně protějšího domu zděšený obličej postaršího souseda.

„Pomoc!“ zařval, co mu dovolily námahou stažené plíce. To však bylo poslední slovo, které ze sebe vypravil – v příští vteřině dům naposledy zakolísal a celé průčelí včetně střechy pohltil divoký vodní tok.

Tadeáš vnímal, jak ho obklopila tma a zoufale okolo sebe kopal rukama i nohama v beznadějné snaze dostat se nad hladinu. Netušil, kterým směrem plavat, okolní černota byla strašlivá. Potřeboval kyslík a cítil, že brzy ztratí vědomí.

Bezmoc, která se zakousla do jeho duše, byla drásající. Umře!

Je konec.

Přesto z posledních sil bojoval o život. Chtěl ještě jednou vidět Marii… držet ji za ruku! Přece se tady neutopí jako kotě, dokonce i s domem, který zná odmalička! Ne…

Ne, prosím…!

Bože, zachraň mě!

Nechci umřít…

V příští vteřině jeho mozek obalila milosrdná mlha a vše se propadlo do nicoty. Tadeášovo tělo bylo nalezeno až o dva dny později, kdy voda opadla. Jeho jméno se zařadilo mezi devětačtyřicet obětí ničivého živlu…

***

Marie sebou trhla a posadila se na posteli, jako by jí někdo do obličeje vychrstl kbelík ledové vody. Za okny ještě panovalo husté šero a Martin tiše oddechoval ze spánku. Přitiskla si ruce k obličeji a snažila se od sebe odehnat vidinu Tadeášovy mrtvoly. Na vlastní oči ji nikdy neviděla, ale to nebylo nutné. Osmačtyřicet hodin ve vodě je dost dlouhá doba, aby se člověk změnil k nepoznání… Mariina představivost fungovala bezvadně, v tomto případě spíš bohužel než bohudík.

Padla zpátky na polštář s pocitem, že jí na hrudi přistálo pětikilové závaží. Nemohla se pořádně nadechnout, což k těmto nočním můrám patřilo. Jako by tu smrtelnou hrůzu prožívala s Tadeášem.

Proti vlastní vůli se znovu vžila do chvíle, kdy se s troskami domu zřítil do hlubin, které ho pohřbily. Jaká je smrt utonutím?

Jaká asi? Strašná! Možná jedna z nejhorších.

A Tadeášovy poslední minuty? Musely být příšerné.

Z výpovědi souseda odnaproti se konec jeho krátkého života dal zrekapitulovat vcelku přesně – šlo o mrazivé svědectví. Byl to marný boj o přežití, ve kterém neměl šanci zvítězit. Přírodní živly měly od samotného začátku navrch.

Marie si vzpomněla na den, kdy se k ní ta zpráva dostala, a na žaludku se jí i po tolika letech udělal uzel. Tenkrát nedokázala uvěřit vlastním uším a nejdříve se domnívala, že si z ní někdo nevkusně vystřelil. Tu zvěst jí zatelefonovala Tadeášova zlomená matka, a přestože její hlas zrcadlil hlubokou bolest, chtěla jí Marie v první chvíli vynadat za to, že ji tak trápí. Naštěstí ztratila řeč, jinak by zoufalé ženě ublížila ještě víc.

Marie přitiskla sevřené pěsti k spánkům a neslyšně zaúpěla. Pak však naplno podlehla vzpomínkám.

***

„Maruško, je… mi to tak strašně líto…“ vzlykala paní Muková. Takto něžně Marii oslovovala pouze ona. „Kdyby k našim nejezdil… nemuselo se to stát. Měl tě tolik rád. Já… bych ti měla říct, že… chtěl, abych mu pomohla vybrat zásnubní prstýnek… Chtěl ti ho dát ještě před koncem prázdnin.“

Mariino srdce zůstalo stát a ona si v tu chvíli přála, aby se už nikdy nerozběhlo. Ta bolest! Pocit, že ji něco zevnitř trhá na kusy, které končí ve žhavém ohni, a ten je pálí na prach… Bylo to k nesnesení!

Toužila zmizet z povrchu zemského, s okamžitou platností. Hned. Nechtěla bez Tadeáše dál žít. „To není pravda,“ zachraptěla. „Vy si ze mě hnusně utahujete!“

„Ani nevíš, jak moc bych si přála, aby to byl žert.“ Tadeášova matka se zmučeně odmlčela. „Promiň, že ti to říkám po telefonu, ale nemám sílu vyjít z bytu. Jen… pohřeb bude v pondělí. Pošlu ti parte, a kdybys… chtěla… byl by rád…“

Jak by mohla zvládnout pohřeb? Dívat se na rakev, ve které leží ostatky toho, koho tolik miluje? Který si ji chtěl vzít?

Bože, to přece nedokáže!

„Maruško… jsi tam?“ V hlase paní Mukové se odrazily starosti. Možná zalitovala, že na ni všechno tak vychrlila, a teď se bála, zda to Marie ustojí. Dobře věděla, jak si ti dva mladí lidé byli oddaní. „Máš doma rodiče? Doufám, že nejsi sama?“

„Nejsem,“ zachraptěla a v jejím tónu zaznívaly slzy. Tlačily se jí do očí a hrnuly přes víčka na tváře. Nebyly k zastavení.

„Musíš teď být moc silná… my všichni…“ pokračovala starší žena.

„Já… nemůžu!“ vyhrkla Marie, odhodila sluchátko a utekla od telefonu. Schoulila se na posteli ve svém pokoji a celým jejím drobným tělem otřásaly prudké vzlyky. Připadala si jako v křeči.

„Marie? Kdo to byl?“ křikla z kuchyně máma, které podivný telefonát neunikl, přestože zjevně nezachytila souvislosti. Marie neodpovídala – nebyla toho schopná. Teprve, když matka vstoupila do místnosti a sklonila se nad ní, zvedla řasy.

„Maru?“ oslovila ji Stela.

„Tadeáš… je mrtvý!“ vypravila ze sebe pracně. „Utopil se… při povodních…“

Máma se krátce zarazila, nevypadala však nijak zvlášť šokovaně. „Cože? Děláš si legraci?“ svraštila čelo.

„Nedělám! On… umřel. Příští týden… je pohřeb.“

„Od koho to víš?“

„Od jeho… mámy.“

„To ona ti teď volala?“

„Jo…“

Stela se nerozhodně odmlčela. „Pak to je asi pravda,“ pronesla po chvíli o něco tišeji, a pohladila dceru po vlasech. „No tak, Maru. Všechno přebolí, uvidíš. Já vím, že tě to zasáhlo, ale za pár dnů bude líp…“

Ta slova ji rozohnila. Marie doslova nadskočila a vrhla na matku zlobný pohled. „Za pár dnů?! Myslíš, že mi umřel křeček?! Ty vůbec nic nechápeš! Já Tadeáše miluju! Měli jsme se... brát!“

„Ale no tak, na vdávání jsi snad ještě mladá,“ zakroutila Stela hlavou. „Víš co? Tak se vybreč, uleví se ti.“

„Nikdy se mi neuleví! Nikdy! A ty jsi bezcitná a zlá! Neměla jsi Tadeáše ráda, dobře to vím!“ zaječela Marie s pocitem opravdové nenávisti. Rodiče její vztah neschvalovali, což pochopila už dávno. Měli o jejím partnerovi jiné představy. Ale musí být matka takhle cynická? Copak s ní nedokáže soucítit?

„Ale Marie, jsi ještě skoro dítě. Ve svém věku se nemůžeš upínat na jednoho kluka! Ani by to nebylo rozumné, dívka musí zkoušet a hledat toho pravého. Takhle to osud zkrátka vyřešil za vás. Prostě to tak mělo být, smiř se s tím,“ nabádala dceru Stela.

Marie ji prudce odstrčila. „Ty jsi nakonec ráda, že Tadeáš umřel!“ obvinila ji rozhořčeně. „Je to od tebe hnusné!“

„Ale ne, samozřejmě, že nejsem ráda!“ bránila se matka. „Možná jsem se jenom špatně vyjádřila... Víš Maru, já myslím, že je to pro tebe vlastně lepší. Věř mi, mám spoustu zkušeností. Tadeáš by si časem stoprocentně našel jinou, mladí kluci to dělají běžně. A ty by ses kvůli němu jenom trápila.“

„A teď asi dělám co?“ křikla Marie mezi slzami. „Myslíš snad, že slavím? Kdyby si začal s jinou holkou, mohla bych se aspoň utěšovat tím, že se ke mně třeba zase vrátí! Ale takhle? Je mrtvý, mrtvý! Chápeš to? Mrtvý!“

Jako by až teď s definitivní platností pochopila, co se přihodilo. Teprve to kruté, tvrdé slovo, které vyslovila, ji srazilo na kolena. Tadeáš je pryč. Navždy. Už ho nikdy neobejme a nepolíbí, neucítí na svém těle jeho doteky. Neuslyší známý nosový hlas, nerozcuchá prsty světlé vlasy…

Už nikdy. NIKDY!

Nebylo to tak dávno, co se poprvé milovali. Sladce a nádherně. Byl nesmělý, něžný, a přestože měl minimum zkušeností, počínal si velmi citlivě a také obratně. Marie předtím s žádným mužem nespala, a tyhle intimní chvíle ji naprosto okouzlily. Považovala je za obdobu svátosti.

Byl to milostný obřad, opravdové zasvěcení!

Marie se nemohla nabažit laskání, kterým ji Tadeáš zahrnoval, a ačkoli to zpočátku trochu bolelo, brzy v jejich nejužším spojení našla zalíbení. Podruhé už to bylo mnohem lepší a každý další sex si užili o něco víc. Jejich těla spolu skvěle ladila, jako by pro sebe byla stvořena.

Cítila, že k sobě patří, že jsou si souzeni. Jejich setkání jí připadalo osudové, magické. Našla svou druhou polovinu! Prostupovalo ji štěstí a ona se nechala unášet na vlnách čisté lásky… Představovala to nejkrásnější, co kdy Marie poznala…

Jenže teď byla pryč. Všechno se propadlo do nenávratna. Smrt si nevybírá, a tentokrát byla obzvlášť nekompromisní. Jako ostatně vždy, kdy si vezme mladého člověka.

V Mariině srdci s Tadeášovým odchodem cosi zhaslo. Z její duše během velmi krátké chvíle odplula bezstarostnost náctileté dívky, a ona se den po dni začala zatvrzovat. Pociťovala živelný hněv vůči rodičům, kteří nechápali její zármutek, a spílala taky nemilosrdnému osudu. Ukradl jí lásku - to jediné, na čem jí záleželo. Milovaného člověka, se kterým chtěla trávit každičký den…

Teď, když už tady Tadeáš není, nemá nic smysl, dunělo od rána do večera její otupělou hlavou i bolavým srdcem. Celý život pozbyl lesk a vytratily se z něj radosti. Mariinu duši zahalil černý chlad a ona propadla melancholii.

Ztratila kus sebe samotné.

Zbyla prázdnota. Žal. Slzy.

Na dlouhé roky. Delší, než by si Marie přála.

Dokonce i v době, kdy se domnívala, že je všechno zdárně za ní a minulosti spí, ji přepadaly útržky vzpomínek.

A s nimi se téměř vždy objevily slané krůpěje.

***

Po tvářích jí tekly i dnes nad ránem, třebaže vedle ní spal muž, jehož si vzala a který ji má rád. Život je paradoxní a nespravedlivý. A paměť si dělá, co chce. Vytáhne ze svého dna bolestné zážitky - kdykoli se jí zachce, bez ptaní. A ony pak surově drancují duši, která měla být dávno zahojená. Možná, že i zčásti byla, kdo ví? Proč ale sakra nejde obsah mozku jednoduše vygumovat? Prostě a jednoduše - blik a všechno je pryč, zůstane jen čistý, nepopsaný list! Tak nějak to bylo v tom americkém filmu o agentech v černém…

Někdy by to nebylo od věci.

Zrovna teď!

Vstala, nahá přešla přes pokoj a uchopila nedopitou sklenku šampaňského. Obrátila ji do sebe naráz, protože měla pocit, že zkrátka musí otupit rozbouřené smysly. Neřešila, že víno dávno zteplalo, chtěla jen pocítit jeho účinky. V láhvi ještě něco málo zůstalo, a tak si rovnou dolila a klesla na taburet poblíž okna.

Zírala do šera probouzejícího se rána a zkoumala své nitro. Po nějaké době s povděkem naznala, že je jí trochu lépe. Znovu se vrátila do přítomnosti a trýznivé myšlenky vybledly. Těžko říct, zda tomu pomohly bublinky, nebo si poradila sama.

Do ticha zašustily přikrývky. „Proč nespíš?“ ozval se Martinův ochraptělý hlas. „Vždyť je ještě noc?“

„Něco mě probudilo,“ odvětila. „A měla jsem žízeň.“

Zaostřil na její siluetu rýsující se proti okenní tabuli. „Hasíš ji šampusem?“

„Tak nějak,“ přikývla s pousmáním. „Připadá ti to divné?“

„Musí být jako čaj,“ poznamenal.

Pravda, souhlasila v duchu, ale navenek nemohla přiznat, proč do sebe potřebovala dostat pár kapek něčeho ostřejšího – bez ohledu na nesprávnou teplotu. „Ani ne,“ zalhala. „Kromě toho je Dom Pérignon fajnové pití i takhle.“

„Ty jsi fajnová,“ pronesl, přičemž jeho tón proměnila touha. „Co kdyby sis zalezla zpátky ke mně, hm? Vypadáš k nakousnutí… hotová předloha nemravného obrazu! Hned jsem si představil, co bychom spolu mohli provádět…“

„Jsi věčně při chuti,“ zašeptala a odložila sklenku. Koneckonců – je snad něco lepšího než sex, pokud jde o vylepšení nálady? Pochybovala.

Vstala, svůdnicky zavlnila boky a ladně přešla přes pokoj. Zastavila se nad širokým letištěm, poklekla na matraci, položila si dlaně na ňadra a začala je lehce hníst. Věděla, jak Martina její autoerotické hry dráždí a vzrušují – proč mu tedy nedopřát smyslné divadlo? Jí samotné taky neuškodí trocha povzbuzení.

„Pokračuj…“ hlesl.

„Velmi ráda,“ odpověděla stejně tiše a poslechla ho.

***

Manželství s Martinem přineslo Marii spoustu výhod, ale rovněž jisté ústupky. První a nejzásadnější změnou bylo ukončení její sotva rozjeté kariéry. Manžel trval na tom, aby opustila zaměstnání a doprovázela ho na natáčení či jiné akce, kterých měl v diáři víc než dost. Dotočné, premiéry, party se sponzory, předávání různých cen… Bral Marii s sebou, kdykoli to šlo, aby lépe poznala jeho práci a sblížila se s lidmi, kteří ho obklopují. Kromě toho se s ní také chlubil.

Nebyla proti – tenhle život byl pestrý a zábavný. Na své kariéře nijak nelpěla a nové uspořádání uvítala. Večírky, luxusní šaty a šperky, exotické lokality, které navštívil natáčecí tým, anebo zájem médií se Marii zamlouvaly. Zpočátku velmi!

Její rodiče také chrochtali blahem a nepřestávali na zetě pět ódy. Aby taky ne, když se mohli vychloubat nevšedními zážitky, případně i dary. Na rodině své ženy Martin opravdu nešetřil.

Na druhou stranu měla Marie pocit, že žije poněkud izolovaně a skoro nic z toho, co prožívá, jí vlastně nepatří. Kamarádky, které kdysi pozvala na svatbu, zmizely stejně jako ty před nimi, a teď ji obklopovaly zase jiné ženy. Většinou z oblasti showbyznysu – šlo o partnerky Martinových spolupracovníků, herečky či režisérky. Bavila se s nimi spíš z nutnosti než pocitu, že si mají co říct. Bylo to však mnohem lepší než nemluvit s nikým.

Časem začala přemítat, jestli neudělala chybu, když přistoupila na manželovo rozhodnutí a vzdala se svého pracovního místa. Ano, mohla vesele utrácet – Martin jí dopřál všechno, o co si řekla – ale Marie měla dojem, že peníze získané bez vlastního přičinění jí zas tak moc nevoní. Proč? Přemítala často. Ostatní ženy by za to daly bůhvíco! Sama znala řadu takových, které by s ní okamžitě měnily…

A tak to nakonec nechala být a přizpůsobila se okolnostem.

Nic mi přece nechybí, říkala si pokaždé, když v ní zahlodal červíček pochybností. Mám skvělého manžela, který splní každé moje přání – mnohdy dřív, než ho stačím vyslovit! Kdekdo mi závidí a rodiče skáčou radostí, jak skvěle jsem se provdala. Nic mě netrápí, takže absolutně nemá smysl dělat si těžkou hlavu, případně na svém dokonalém životě hledat nedokonalosti.

Jsem přece dítě štěstěny!

Hodila tedy podobné úvahy za hlavu a pokračovala v zajetých manželských kolejích. Vůbec si neuvědomovala, že kdesi uvnitř, hluboko v jejím nitru, pozvolna roste cosi nebezpečného… Bujela tam otrávenost plynoucí z pohodlného bydla, která pozvolna přerůstala v nutkavou potřebu prožít nějaké dobrodružství. Rozpínala se v ní chuť rozbít ty bezstarostné dny něčím neznámým, novým a hlavně zakázaným. Vybočit ze stereotypu luxusní bavlnky, která ji obklopovala.

Bylo to spíš podprahové puzení, nicméně existovalo. Žilo. A kdyby si to připustila, pochopila by, že dříve nebo později přijde průšvih. Jenže Marii by patrně nezastavila ani vidina obřího problému… měla dojem, že vybruslí z čehokoli. Všechno tak směřovalo k nevyhnutelnému, a to nevyhnutelné se přibližovalo.

Rok za rokem.

Měsíc po měsíci…

KAPITOLA 3.

Marii postupně role Martinova doprovodu během jeho pracovních aktivit přestávala bavit - už proto, že se obvykle jednalo o zahraniční cesty. Brzy přišla na to, že špatně snáší létání a pobyt v letadle jí vadil čím dál víc - což byl první důvod. Další pak představovala skutečnost, že se na těchto výletech začala nudit.

Zprvu to pro ni bylo něco nepoznaného a ona si účast na natáčení či jiné kratochvíle užívala. S nadšením absorbovala každou novinku.

Jenže jak šel čas, Marie zjistila, že je to všechno pořád stejné, až se z toho stal stereotyp. Ustavičné opakování scén, hádky mezi režisérem, producentem a dalšími členy štábu nebo šarvátky znuděných herců, kteří čekali na jednotlivé záběry… Nevyhovovaly jí ani bujaré večírky po ukončení natáčecího dne – měla pocit, že do tohoto prostředí zkrátka nezapadá. Neměla se showbyznysem nic společného, a přestože ten svět ráda poznala, jednoho dne dospěla k závěru, že už jí to stačilo.

Martin jejím rozhodnutím nadšený nebyl, ale nezbylo mu než ho akceptovat. Vyústilo to v poměrně častá a dlouhá odloučení, se kterými se zpočátku oba smiřovali těžce. Jinak to však nešlo. Marie věděla, že povolání má pro Martina vysokou prioritu, a jakkoli svou ženu miluje, pracovního nasazení se nevzdá. Ona ale zase nehodlala žít v jeho vleku.

Kdykoli si stěžovala na samotu, navrhoval jí, aby si pořídila domácího mazlíčka. Toto doporučení ale Marie zuřivě odmítala. Má si snad koupit medvídka mývala? Případně jinou potvoru, se kterou by si nevěděla rady? A vůbec: copak jí nějaká němá tvář může nahradit lidskou společnost?

Martin se podivoval, proč jeho žena nevyrazí častěji ven s kamarádkami, a když mu vysvětlila, že si s novými známými nemá co říct, logicky jí položil dotaz, kam se poděli ti staří. Na to ovšem neměla odpověď.

Netušila, zda je chyba v ní, anebo zapracovala obyčejná závist, ale lidé, kteří ji obklopovali před svatbou, byli prostě fuč. Marie musela připustit, že jde asi o kombinaci obojího – patrně si přátelství neumí udržet. Navenek však podporovala druhou variantu a Martin s ní nakonec váhavě souhlasil. Bylo znát, že mu manželčino osamění leží v hlavě i na srdci a často uvažuje, co s tím provést.

A jednoho dne přišel s nápadem, který ji doslova uzemnil. Tenkrát si dali dobrou večeři ve vyhlášené restauraci, a k ní láhev kvalitního burgundského. Sotva číšník odnesl prázdné talíře a oni osaměli, manžel se k Marii spiklenecky naklonil. „Víš, že už jsme spolu čtyři roky?“ zamrkal.

„Necelé,“ upřesnila. „Výročí dnes neslavíme.“

„O to nejde, vím, že ho máme až za pár měsíců,“ odvětil. „Ale napadla mě taková věc…“ Zadíval se jí do očí a významně zmlkl.

Nechápavě pohodila hlavou. „Jaká?“

„Nedochází ti to?“

„Absolutně ne.“

„Hm, tak já ti trochu napovím. Co partneři obvykle udělají, když už nějaký ten pátek žijí v manželském svazku?“

Marie povytáhla obočí. „Nemám ponětí, kam tím míříš. Máš snad dojem, že nám něco schází?“

„Skoro bych řekl, že ano,“ přisvědčil. „Tobě možná víc než mně, i když přiznávám, že mám jedno velké přání…“

Teď už lehce zneklidněla, protože ji trklo, co mezi řádky naznačuje. Proboha, on snad hodlá otevřít téma dětí? Jistě, táhlo jí na sedmatřicet, takže by o rodině pomalu uvažovat měla, jenže… ona žádné pověstné tikání biologických hodin nevnímala. V životě se jí ani jedinkrát nestalo, že by se rozněžňovala nad kočárky a rozhodně neměla chuť šišlat na cizí miminka. A když někde narazila na uřvané dítko, které matka nedokázala na veřejnosti řádně zkrotit, otevírala se jí v kapse kudla.

Obzvlášť to poslední jí připadalo jako varovný signál napovídající, že těhotenství, porod a výchova pro ni nebudou tím pravým ořechovým. Nepociťuje potřebu starat se o druhé! Ani o zvíře, natož pak dítě!

A nosit v sobě devět měsíců jiného živého tvora? Brrr… přízračné!

Detailně si představila vlastní pas proměněný v objemný balón, prsa přetékající z neforemné těhotenské podprsenky, nateklé kotníky a vlasy prořídlé v důsledku hormonální nerovnováhy. Ne!

Nikdy!

Není továrnou na lidi, chce si užívat život!

Ovšem Martin je evidentně jiného názoru… Vrátila se do přítomnosti a snažila se vstřebat obsah vět, které z něj padaly. Vyvolávaly v ní vlny nevole.

„Víš, Marie,“ pohrával si se slůvky a na jeho ústech seděl zasněný úsměv. „Říkal jsem si, jak krásné by bylo mít syna. Brzy mi bude šedesát – já vím, ještě je to daleko, ale přece jen – a rád bych ho viděl vyrůstat. Co ty na to?“

Zabodla oči do desky stolu a odmítavě semkla rty.

„No tak, lásko?“ naléhal. „Jak by se ti líbilo vychovávat moje dítě? Dalšího chlapa rodu Vernerů? Zatím jsem se moc nepředvedl,“ prohodil s lehkou sebeironií. „Pokud nemám nějakého levobočka – a o tom bych už kvůli tučným alimentům, které by požadovala jeho matka, věděl – pak jsem až do dneška bezdětný.“

„Třeba mít děti nemůžeš!“ vypadlo z ní.

Na okamžik se zarazil. „Ale kdepak, určitě jsem fertilní!“ pronesl vzápětí, čímž tu eventualitu smetl ze stolu. „Jenom jsem se vždycky pečlivě chránil. Dokonce i v případě, že mé partnerky užívaly antikoncepci. A tu koneckonců bereš i ty! Nebo ne?“ znejistěl.

„Jistěže ano,“ odpověděla nedůtklivě.

„Tak vidíš!“ zasvítily mu oči. „Stačí ji vysadit a brzy zjistíme, jak to s tou mou plodností je! Potentní jsem víc než dost, takže počítám, že se vytáhnu i na tomto poli,“ pronesl s neskrývanou samolibostí.

„Jenže já prášky vysazovat nebudu!“ postavila se na odpor. Martina tím zjevně zaskočila – vmžiku zkoprněl.

„Co… cože? A proč ne?“

„Protože dítě nechci.“

Martinovi padla brada a hned nato překotně odložil sklenku, přestože se původně chtěl napít. „Ty… nechceš?“ zopakoval tupě její poslední slovo.

Nedokázala a ani nechtěla přeladit na jemnější tón - její hlas doslova skřípal. Martin jen tak za jejími zády plánuje rodinu?! Tohle téma nikdy dřív neřešili a Marie očekávala, že se jich netýká. Brala tak nějak automaticky, že budou moderní bezdětný pár. „Mluvila jsem snad hebrejsky?“ pronesla studeně.

Chvíli na ni zíral s náznakem frustrace v očích, načež si odkašlal a v nervózním gestu poupravil bezvadně uvázanou kravatu. „Já ti rozuměl víc než dobře, ale nějak tvé vyjádření nechápu… Docela mě udivuje, jak striktně se stavíš proti společným potomkům! Jak to, žes mi něco tak důležitého zamlčela?“

„Neptal ses.“

„Nenapadlo mě, že bych měl!“ opáčil prudčeji, než u něj bývalo zvykem. Rychle se však opanoval a ztlumil hlas. „Promiň, nechal jsem se unést,“ vyjádřil omluvu.

„V pořádku, přijímám,“ odtušila Marie bezvýrazně. Cítila se dotčená a uražená, takže jí vůbec nedošlo, že je manžel vlastně v právu.

„Nevím, jak reagovat…“ navázal po chvilce dusného ticha. „Nečekal jsem, že tě podobný rozhovor takhle podráždí…. Ženy přece děti chtějí… neznám žádnou, která by to měla opačně. Jsi si jistá, že to myslíš vážně?“

Nepřála si, aby večeře skončila totálním fiaskem, nedej bože hádkou – přestože Martin obvykle konflikty nevyvolával, případně je dokázal diplomaticky zahrát do autu. A tak se rozhodla odpovědět asertivně. „Prostě to tak momentálně cítím.“

V Martinových očích svitla naděje. „Chápu. Ještě nejsi připravená na takovou zodpovědnost, mám pravdu?“

Zaskřípala zuby. Copak je nějaká nezralá husička? Nepotřebuje, aby s ní jednal blahosklonně! Na druhou stranu by si upřímností nijak nepomohla, a tak nasadila neurčitý výraz. „Je to možné.“

Natáhl ruku a zakryl její dlaň svou. „Neboj, všechno spolu zvládneme. Nemíním tě do ničeho tlačit, přísahám. Dáme tomu čas. Já pevně věřím, že to nebude trvat dlouho a změníš názor. Ale teď se pojďme bavit o něčem jiném, nekažme si hezký večer.“ Usmál se, pozvedl manželčinu paži a jemně ji políbil na předloktí.

Marie pocítila úlevu a zadoufala, že se k podobné diskuzi v dohledné době nevrátí. Ideálně nikdy, ačkoli tušila, že takové štěstí mít nebude. Martina však bohudíky i nadále pohlcovaly pracovní projekty, takže otázka plození dětí zůstávala v podstatě uzavřená. A když na ni přece jen došlo, pokaždé manžela dokázala nějak uchlácholit.

Jak dlouho to však takhle vydrží, Marie netušila. Jistá si mohla být jedním – její muž ze svého stanoviska neustoupí. A rychle dospěla k rozhodnutí, že bude-li to nezbytné, zařídí, aby bylo po jejím. Ona se do ničeho nutit nenechá! Ani za nic!

***

Utekl další rok a Marie naštěstí nemusela v tomto ohledu podnikat žádné kroky. Právě končilo září, počasí však imitovalo polovinu léta. Vzduch se tetelil horkem a zahradní party pro víc než stovku osob, která se právě konala v domě manželů Vernerových, byla v plném proudu.

Martin oslavoval premiéru nového filmu, který produkoval – kritika i diváci na něj pěli ódy a on si tak mohl připsat další profesní úspěch. Překypoval nadšením a pozval na večírek nejen hvězdy, které ztvárnily hlavní postavy, ale také všechny členy týmu, novináře a spoustu dalších hostů. Byla to velkolepá a okázalá akce. Stejně jako všechny ostatní, které Martin dosud zorganizoval.

Jenže Marii už se ta vybroušená preciznost zajídala. Taky skutečnost, jak manželovi všichni pochlebovali, obskakovali ho a doslova mu lezli do zadku. Byl vlivným mužem, který mohl druhé buďto vynést k výšinám slávy, nebo je zašlapat do země. Stačilo se mu znelíbit, a mnohé dveře zůstaly definitivně zavřené. Martin neměl zákeřnou povahu a nikdy nikomu záměrně neublížil, ale pokud se k někomu otočil zády, mohlo to v showbyznysu znamenat rychlý konec kariéry.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Klinická smrt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.