Ian McEwan

STROJE JAKO JÁ A LIDÉ JAKO VY

O D E O N

Přeložil Ladislav Šenkyřík

MACHINES LIKE ME AND PEOPLE LIKE YOU

Copyright c Ian McEwan 2019

ISBN 978-80-207-1997-3

Graemu Mitchisonovi

1944–2018

Pamatujte však, prosím, na Zákon, jímž se řídíme:

My nejsme stvořeni k pochopení lži…

Rudyard Kipling: Tajemství strojů

Jedna

Bylo to zbožné přání i realistická naděje, byl to svatý grál vědy. Naše touhy byly všeobjímající – uskutečněný mýtus stvoření, obludný akt sebelásky. Jakmile to jen bylo možné, neměli jsme na vybranou. Museli jsme vyhovět svým choutkám a vykašlat se na důsledky. Ušlechtileji řečeno jsme se vydali uniknout vlastní smrtelnosti, utkat se, nebo dokonce nahradit Boha dokonalým já. V praktičtější rovině jsme měli v úmyslu vynalézt vylepšenou, modernější verzi nás samých a plesat nad radostí z vynalézání, nad vzrušením z mistrovského vítězství. Na sklonku dvacátého století to konečně přišlo, první krok k naplnění dávného snu, začátek dlouhé lekce, v níž jsme se měli naučit, že navzdory vlastní komplikovanosti, bez ohledu na to, jak omylný a obtížný je pouhý popis našich nejjednodušších činností a stavů bytí, je možné nás napodobit, a dokonce zdokonalit. A já byl při tom jako mladý muž, dychtivý a pohotový příjemce těchto novinek v onom mrazivém rozbřesku.

Avšak umělí lidé představovali klišé dávno předtím, než se skutečně objevili, takže když opravdu přišli, zdáli se někomu jako zklamání. Fantazie, která je svižnější než dějiny i než technologický pokrok, si už tuto budoucnost vyzkoušela v knihách a poté ve filmech a televizních seriálech, jako by nás prkenně chodící herci se skelným pohledem, nepřirozenými pohyby hlavou a s tělem ztuhlým v kříži mohli připravit na život s našimi příbuznými z budoucnosti.

Já jsem patřil k optimistům, navíc jsem po matčině smrti a prodeji rodinného domu, který se, jak se ukázalo, nacházel na ceněném developerském pozemku, oplýval nečekanými finančními prostředky. První opravdu funkční uměle vyrobený člověk s věrohodnou inteligencí a vzhledem, s uvěřitelnými pohyby a změnami výrazu, přišel do prodeje týden předtím, než se armáda vydala na svou beznadějnou misi k Falklandům. Adam stál 86 000 liber. Přivezl jsem ho domů do svého nevábného bytu v severním Claphamu ve vypůjčené dodávce. Učinil jsem lehkomyslné rozhodnutí, ale povzbudily mě zprávy, že si stejný model pořídil i sir Alan Turing, válečný hrdina a vrchní génius digitálního věku. Patrně ho chtěl nechat ve své laboratoři rozebrat, aby bylo možné jeho systémy a fungování řádně přezkoumat.

Dvanáct umělých lidí z první vyrobené série se jmenovalo Adam, třináct bylo Ev. Všichni se shodli, že je to trochu kýč, ale jinak dobrý komerční tah. Znaky biologické rasy byly vědecky potlačeny, pětadvacet výrobků navrhli tak, aby pokryly celou škálu etnických rysů. Povídalo se, že nejde poznat Araba od Žida, na což se posléze objevily stížnosti. Náhodně naprogramované funkce a životní zkušenosti zajistí všem naprostou svobodu v sexuální orientaci. Koncem prvního týdne byly všechny Evy vyprodané. Na první pohled jsem mohl svého Adama považovat za Turka nebo Řeka. Vážil 77 kilo, takže jsem musel požádat sousedku Mirandu, která bydlela o poschodí výš, aby mi ho pomohla přenést z ulice na jednorázových nosítkách, které byly součástí balení.

Zatímco jsme dali nabíjet jeho baterie, uvařil jsem nám kávu a projel na internetu čtyřistasedmdesátistránkový manuál. Jeho jazyk byl většinou srozumitelný a přesný. Adama ale vytvořilo ve spolupráci několik různých společností a místy instrukce oplývaly kouzlem nechtěného: „Abyste dosáhli bezstarostného emotikonu na výstupu ze základní desky a oslabili náhlé změny nálad, odkryjte horní stranu nátělníku B347k.“

Konečně seděl nahý a se zavřenýma očima u mého jídelního stolu, po kotníky v kartonech a polystyrenu, a ze zdířky v pupku mu vedl černý napájecí kabel do třináctiampérové zásuvky ve zdi. Potrvá šestnáct hodin, než se plně nabije. Pak bude následovat stahování aktualizací a nastavení osobních preferencí. Chtěl jsem ho mít hned, stejně jako Miranda. Jako nedočkaví mladí rodiče jsme dychtivě toužili po jeho prvních slovech. Neměl žádný lacině zabudovaný reproduktor v hrudníku. Z vybuzené reklamní kampaně jsme věděli, že tvoří zvuky dechem, jazykem, zuby a patrem. Jeho věrohodně vypadající kůže už byla na dotek teplá a jemná jako u dítěte. Miranda tvrdila, že zahlédla, jak se mu zachvěly řasy. Byl jsem si jistý, že to byly jen vibrace vlaků podzemní dráhy projíždějících třicet metrů pod námi, ale nic jsem neřekl.

Adam nebyl sexuální hračka. K sexu byl nicméně způsobilý a udržoval si funkční sliznice, k jejichž údržbě potřeboval denně vypít půl litru vody. Zatímco seděl u stolu, povšiml jsem si, že je neobřezaný i docela dobře vybavený a může se pochlubit hustým tmavým ochlupením. Tento navýsost vyspělý model umělého člověka měl zřejmě odrážet představy svých mladých tvůrců. Mělo se za to, že Adamové a Evy budou temperamentní a vzrušující.

Byl inzerován jako společník, intelektuální partner do debaty, přítel i sluha, který může umýt nádobí, ustlat postel a „přemýšlet“. Každý okamžik jeho existence, všechno, co kdy uslyšel a uviděl, si zaznamenával a mohl si to kdykoli zpětně vyvolat. Prozatím ještě nemohl řídit a nesměl plavat ani se sprchovat nebo chodit ven v dešti bez deštníku. Ani bez dohledu pracovat s motorovou pilou. Pokud jde o výdrž, mohl díky výrazným pokrokům ve skladování elektrické energie uběhnout za dvě hodiny bez nabití sedmnáct kilometrů nebo dvanáct dní nepřetržitě hovořit, což představovalo energetický ekvivalent. Jeho životnost byla dvacet let. Byl ramenatý, měl robustní postavu a dozadu sčesané, husté tmavé vlasy. Měl úzký obličej s náznakem zahnutého nosu, což ukazovalo na pronikavou inteligenci, zádumčivě přivřené oči, sevřené rty, které už během našeho pozorování ztrácely svůj mrtvolně žlutobílý nádech a nabývaly sytou lidskou barvu, snad se v koutcích i trochu uvolnily. Miranda prohlásila, že vypadá jako „dokař z Bosporu“.

Seděla zde před námi dokonalá hračka, sen věků, triumf lidskosti – nebo její anděl smrti. Nadmíru vzrušující, ale také frustrující. Šestnáct hodin je dlouhá doba na to, aby člověk jenom čekal a díval se. Domníval jsem se, že za částku, kterou jsem po obědě utratil, by měl být Adam nabitý a připravený k použití. Bylo chladné zimní odpoledne. Přichystal jsem tousty a vypili jsme další kávu. Miranda, doktorandka sociálních dějin, řekla, že by si přála, aby tady s námi seděla mladá Mary Shelleyová a mohla zblízka pozorovat, jak pomalu ožívá nikoli Frankensteinův netvor, nýbrž tento pohledný mladík tmavé pleti. Já jí na to odpověděl, že obě ta stvoření mají stejný hlad po životodárné síle elektřiny.

„My ho máme taky.“ Promluvila, jako by se to týkalo spíš jenom nás dvou než celého elektrochemicky nabitého lidstva. Mirandě bylo dvaadvacet let, na svůj věk byla vyspělá a o de set let mladší než já. Z dlouhodobé perspektivy to mezi námi nijak nejiskřilo. Oba jsme byli báječně mladí. Já se ale pokládal za člověka v jiné životní etapě. Formální vzdělání jsem měl dávno za sebou. Utrpěl jsem řadu profesních, finančních i osobních nezdarů. Považoval jsem se za příliš otrlého, příliš cynického pro půvabnou mladou dívku, jakou byla Miranda. A třebaže byla krásná, se světle hnědými vlasy, protáhlým úzkým obličejem a s očima, které se často zúžily jakoby potlačovaným smíchem, a i když jsem na ni v jistých chvílích hleděl s obdivem, rozhodl jsem se hned zpočátku, že jí vymezím roli laskavé kamarádky ze sousedního bytu. Sdíleli jsme spolu vstupní chodbu a svůj malý byt měla přímo nade mnou. Občas jsme se zvali na kávu a mluvili spolu o vztazích, o politice a spoustě dalších témat. S téměř dokonalou neurčitostí působila dojmem, že je s tímto nastavením v pohodě. Zdálo se, že odpoledne intimních rozkoší se mnou má pro ni stejnou váhu jako nevinné, přátelské klábosení. Bývala v mé společnosti uvolněná a já dával přednost domněnce, že sex by všechno zkazil. Zůstávali jsme dobrými kamarády. Bylo v ní ale cosi svůdně tajnůstkářského nebo snad zdrženlivého. Možná jsem byl do ní už měsíce zamilovaný, aniž bych o tom věděl. Aniž bych to věděl? To je ale hodně nepřesvědčivá formulace!

Neradi jsme se dohodli, že na nějakou dobu opustíme Adama i sebe navzájem. Miranda měla jít na jakýsi seminář na severním břehu řeky, já musel odpovědět na e-maily. Začátkem sedmdesátých let už digitální komunikace ztratila atmosféru užitečného pohodlí a stala se z ní každodenní povinnost. Podobně jako vlaky uhánějící čtyřsetkilometrovou rychlostí – byly špinavé a přecpané. Software na rozpoznávání řeči, zázrak z padesátých let, se už dávno proměnil v otrockou dřinu, s níž se celé lidstvo několik hodin denně věnovalo osamělé samomluvě. Softwarové rozhraní mezi mozkem a strojem, výplod optimismu šedesátých let, sotva dokázalo vzbudit zájem u dětí. To, na co lidé stáli celý víkend ve frontách, bývalo po půlroce asi stejně zajímavé jako ponožky na jejich nohách. Copak se stalo s helmami prohlubujícími lidské poznání, co s mluvícími ledničkami, které rozpoznávaly jednotlivé pachy? Přežily se stejně jako podložka pod myš, diář Filofax, elektrický kráječ, souprava na fondue. Neustále se valila budoucnost. Naše nápadité nové hračky začínaly rezivět dřív, než jsme si je stačili přinést domů, a život běžel víceméně stejně jako dřív.

Bude s Adamem nuda? Není snadné diktovat text a snažit se přitom zapudit výčitky svědomí z neuvážené koupě. Jistě, jiní lidé, jiný intelekt nás nikdy nepřestanou fascinovat. Jak se nám umělí lidé začnou podobat, posléze se námi i stanou a pak se stanou něčím víc, než jsme my, neměli bychom se jich nikdy nabažit. Určitě nás budou překvapovat. Mohli by nás zklamat způsoby, jaké si vůbec nedokážeme představit. Možností byla tragédie, ale nuda ne.

Jako nudná se jevila vyhlídka na uživatelský manuál. Instrukce. Můj předsudek zněl, že jakýkoli přístroj, který vám nedokáže pouhým svým fungováním sdělit, jak se má používat, nestojí za to, aby ho člověk vlastnil. V záchvatu staromilství jsem si manuál vytiskl a pak jsem hledal šanon. Celou tu dobu jsem pokračoval v diktování e-mailů.

Nedokázal jsem o sobě přemýšlet jako o Adamově „uživateli“. Předpokládal bych, že se o něm nemohu dozvědět nic, co by mě nenaučil sám. Jenže manuál se v mých rukou otevřel na čtrnácté kapitole. Angličtina tady byla jasná: osobnostní nastavení. A pak řada nadpisů – Přívětivost. Extroverze. Otevřenost vůči zkušenosti. Svědomitost. Citová stabilita. Seznam mi byl povědomý. Pětifaktorový model. Třebaže jsem dosáhl v humanitních vědách jistého vzdělání, byl jsem vůči podobně zjednodušujícím kategoriím podezíravý, ale od kamaráda psychologa jsem věděl, že každá z těch položek má mnoho podskupin. Když jsem pohlédl na následující stránku, uvi děl jsem, že bych měl zvolit nejrůznější nastavení na stupnici od jedné do deseti.

Očekával jsem kamaráda. Byl jsem připravený Adama přivítat ve svém domově jako hosta, jako někoho neznámého, s nímž se teprve seznámím. Domníval jsem se, že přijde optimálně nastavený. Tovární nastavení – moderní synonymum pro osud. Moji přátelé, rodina a známí, ti všichni se v mém životě objevili s daným nastavením, s nezměnitelnými životními příběhy a historií genů a prostředí. Chtěl jsem, aby to s mým drahým novým kamarádem bylo stejné. Proč to má být na mně? Ale pochopitelně jsem odpověď znal. Většina z nás není optimálně nastavená. Laskavý Ježíš? Skromný Darwin? Jeden vždy za osmnáct set let. I kdyby znala ty nejlepší, nejméně škodlivé parametry osobnosti, což není možné, žádná nadnárodní korporace s drahocenným renomé nemůže riskovat nepříjemnosti. Caveat emptor.

Bůh kdysi původnímu Adamovi seslal k užitku družku s pevně daným nastavením. Já musel to svoje vymyslet. Byla zde Extroverze a odstupňovaná množina dětinských vyjádření. Rád je středem pozornosti na večírcích nebo Ví, jak lidi bavit a organizovat. A úplně dole Ve společnosti cizích lidí se cítí nesvůj a Rád bývá sám. A tady uprostřed stálo: Má rád dobrou společnost, ale vždycky se rád vrací domů. To jsem byl já. Ale měl bych snad sám sebe replikovat? Kdybych si měl na každé stupnici vybrat hodnotu někde uprostřed, mohl bych vytvořit nezajímavého a nevýrazného člověka. Zdálo se, že Extroverze zahrnuje i své opozitum. Byl zde dlouhý seznam adjektiv s čtverečky k zaškrtnutí: společenský, nesmělý, popudlivý, upovídaný, samotářský, vychloubačný, skromný, statečný, energický, náladový. Nic z toho jsem nechtěl, ani pro něho, ani pro sebe.

Kromě okamžiků bláznivých rozhodnutí jsem většinu svého života, obzvlášť když jsem byl sám, trávil ve stavu jakési náladové neutrality, v níž moje osobnost, ať už to bylo cokoli, nehrála žádnou podstatnou roli. Nebyl jsem troufalý ani uzavřený do sebe. Prostě jsem byl tady, ani spokojený, ani zasmušilý, jen jsem plnil úkoly, přemýšlel o večeři nebo o sexu, zíral na obrazovku, sprchoval se. Občasná lítost ohledně minulosti, příležitostné zlé předtuchy ohledně budoucnosti. Kromě běžných smyslových počitků jsem téměř nevnímal přítomnost. Z psychologie, která mě kdysi pohlcovala na milion způsobů, až mysl nevycházela z údivu, teď zbyly jen jakési obecné emoce, od smutku až po radost. Nicméně dohlížela na rozsáhlou sféru každodenní existence: při absenci nemocí, hladomoru, války a dalších tlaků probíhá většina života v neutrální zóně, důvěrně známé zahradě, která je však šedivá, nezajímavá, okamžitě zapomenutelná, obtížně popsatelná.

V té době jsem nemohl vědět, že škála těchto nastavitelných voleb bude mít na Adama jen pramalý účinek. Klíčovým faktorem bylo to, čemu se říkalo „strojové učení“. Uživatelský manuál nabízel pouze iluzi vlivu a kontroly, byl to onen druh iluze, jakou chovají rodiče ve vztahu k osobnostem svých dětí. Byl to způsob, jak mě přimět ke koupi a výrobci poskytnout právní ochranu. „Nepospíchejte,“ radil manuál. „Volte pečlivě. Bude-li to nezbytné, dopřejte si k rozhodování i několik týdnů.“ Než jsem ho opět zkontroloval, nechal jsem uběhnout půl hodiny. Žádná změna. Pořád seděl za stolem, paže natažené před sebou, oči zavřené. Měl jsem ale dojem, že jeho černočerné vlasy trochu nabyly na objemu a získaly jistý lesk, jako by právě vyšel ze sprchy. Když jsem přistoupil blíž, ke své radosti jsem zjistil, že ačkoli nedýchá, na levém prsu jde pocítit pravidelný pulz, vyrovnaný a klidný, podle mého nezkušeného odhadu přibližně jeden úder za vteřinu. Jak povzbudivé! Neměl žádnou krev, již by bylo třeba rozvádět po těle, ale tahle simulace měla žádoucí účinek. Mé pochybnosti poněkud ustoupily do pozadí. Cítil jsem se vůči Adamovi ochranářsky, třebaže jsem si uvědomoval, jak je to absurdní. Natáhl jsem ruku, přiložil mu ji k srdci a pocítil na dlani jeho jambický krok. Měl jsem dojem, že narušuji jeho soukromý prostor. Těmto životním projevům bylo snadné podlehnout. Teplo jeho kůže, pevnost a poddajnost svalů – rozum mi říkal, že to jsou plasty nebo něco podobného, ale na dotek to bylo lidské tělo.

Stát vedle nahého muže a zmítat se mezi tím, co jsem věděl a co jsem cítil, byl prapodivný zážitek. Přešel jsem mu za záda, částečně kvůli tomu, abych byl mimo zorné pole jeho očí, které se mohly každou chvíli otevřít a načapat mě, jak se nad ním skláním. Na šíji i podél páteře byl svalnatý. Ramena měl porostlá tmavými chlupy. Vypracovanými svaly se pyšnily i jeho hýždě. Pod nimi se rýsovala atletická lýtka. Já nechtěl supermana. Znovu jsem zalitoval, že jsem dlouho váhal a nedostal jsem Evu. Cestou z místnosti jsem se zastavil a ohlédl se. Zakusil jsem přitom jeden z oněch okamžiků, které mohou člověku rozhodit citový život: ono zarážející, náhlé uvědomění si očividné, absurdní změny v porozumění tomu, co člověk už ve skutečnosti ví. Stál jsem tam s rukou na klice. To náhlé prozření musela způsobit Adamova nahota a fyzická přítomnost, ale nedíval jsem se na něho. To, co mě zaujalo, byla dóza na máslo. Také dva talířky a hrníčky, dva nože a dvě lžíce pohozené na stole.

Pozůstatky mého dlouhého odpoledne s Mirandou. Dvě dřevěné židle byly odsunuté od stolu a kamarádsky obrácené k sobě.

Za poslední měsíc jsme se sblížili. Bez problémů jsme si povídali. Uvědomil jsem si, jak je mi drahá a jak snadno bych o ni mohl přijít vlastní lehkomyslností. Tou dobou už jsem měl něco říct. Bral jsem ji jako samozřejmost. Snadno mezi nás mohla vstoupit nějaká nešťastná událost, nějaký člověk, spolužák ze studií. Její tvář, její hlas, její zdrženlivé a zároveň srozumitelné vystupování, to všechno zde bylo ostře přítomné. Dotek její ruky v mé dlani, její bezradné, duchem nepřítomné chování. Ano, velmi jsme se sblížili a já si nestačil všimnout, že se to děje. Byl jsem idiot. Musím jí to říct.

Vrátil jsem se do své pracovny, která sloužila zároveň jako ložnice. Mezi pracovním stolem a postelí bylo dost místa, po kterém se dalo chodit sem a tam. To, že nic netuší o mých citech, ve mně vzbuzovalo úzkostný neklid. Popsat je bude trapné a riskantní. Byla to sousedka, kamarádka, svým způsobem sestra. Budu mluvit s člověkem, kterého vlastně dosud dobře neznám. Ona bude muset vyjít s pravdou ven, odložit masku a mluvit se mnou způsobem, jakým se mnou doposud nikdy nemluvila. Je mi to moc líto… Mám tě moc ráda, ale, víš… Nebo ji to vyděsí. Nebo, jen možná, bude mít obrovskou radost, že slyší to jediné, po čem toužila, na co si sama myslela, ale bála se odmítnutí.

Náhodou jsme zrovna oba byli volní. Musela o tom, o nás přemýšlet. Nebyla to přece nemožná představa. Budu jí to muset říct tváří v tvář. Nesnesitelné. Nevyhnutelné. A tak to pokračovalo, ve stále se zkracujících periodách. Zneklidnělý jsem se vrátil do kuchyně. Když jsem kolem Adama procházel k ledničce, v níž bylo půl láhve bílého bordeaux, nevšiml jsem si na něm žádné změny. Posadil jsem se naproti němu a pozdvihl svou sklenku. Na lásku. Tentokrát jsem pociťoval menší něhu. Viděl jsem Adama takového, jaký byl, jako neživotný výtvor, jehož srdeční tep pocházel z pravidelných elektrických výbojů a teplota kůže byla pouhým zázrakem chemie. Až se aktivuje, jakési mikroskopické zařízení se setrvačníkem mu násilím otevře oči. Bude to vypadat, jako by mě viděl, ale bude slepý. Dokonce ani ne slepý. Až naskočí, jiný systém mu dodá zdání dechu, ale nikoli života. Čerstvě zamilovaný člověk ví, co je to život.

Se svým dědictvím jsem si mohl koupit dům někde na sever od řeky, v Notting Hillu nebo v Chelsea. Třeba by mohla jít se mnou. Měla by místo pro všechny své knížky, které měla uložené v krabicích v otcově garáži v Salisbury. Viděl jsem budoucnost bez Adama, budoucnost, která mi až do včerejška patřila: městská zahrada, vysoké stropy se štukovou omítkou, kuchyně z nerezové ocele, staří kamarádi pozvaní na večeři. Všude knihy. Co dělat? Mohl jsem ho – nebo to – vrátit, nebo ho prodat s nepatrnou ztrátou na internetu. Nepřátelsky jsem se na něho zadíval. Dlaněmi se opíral o desku stolu, jestřábí obličej byl nadále skloněný nad ruce. Moje pošetilá posedlost technologiemi! Další sada na fondue. Možná bude nejlepší zmizet od stolu dřív, než se ožebračím jediným máchnutím otcova starého tesařského kladiva.

Nevypil jsem víc než půl sklenky a vrátil jsem se do ložnice, abych se rozptýlil asijskými finančními trhy. Celou dobu jsem naslouchal krokům v bytě nade mnou. Dlouho do noci jsem se díval na televizi, abych se dozvěděl všechny novinky o armádní flotile, která se už brzy vydá osm tisíc mil přes oceán, aby znovu dobyla to, co jsme v té době nazývali Falklandskými ostrovy.

Ve dvaatřiceti letech jsem byl totálně na mizině. To, že jsem dědictví po matce promrhal za sofistikovanou hračku, představovalo jen část problému – ale bylo to typické. Kdykoli se mi do cesty připletly peníze, přiměl jsem je zmizet, udělal z nich velkolepý táborák, nacpal je do cylindru a vytáhl odtamtud krocana. Můj záměr, i když v tomto posledním případě tomu tak nebylo, přitom často spočíval ve vykouzlení mnohem větší sumy s minimálním úsilím. Jako naivní trouba jsem osnoval pletichy, pololegální triky, prohnané zkratky. Měl jsem slabost pro velkorysá a oslnivá gesta. Jiní je prováděli a prosperovali. Půjčovali si peníze, vkládali je do zajímavých projektů a bohatli, i když museli splácet dluhy. Nebo měli zaměstnání, profese, jakou jsem měl kdysi i já, a bohatli skromněji, ale pravidelným tempem. Já namísto toho získaný kapitál prohospodařil a uchýlil se do noblesní ruiny, omezil se na dvě vlhké místnosti v přízemí jednoho z řadových edvardovských domků v bezútěšné ulici mezi Stockwellem a Claphamem v jižním Londýně.

Vyrůstal jsem na vesnici nedaleko Stratfordu v hrabství Warwickshire jako jediné dítě otce hudebníka a matky komunitní zdravotní sestry. Ve srovnání s Mirandou trpělo mé dětství kulturní podvýživou. Nebyl čas ani prostor na knížky, dokonce ani na hudbu. Prokazoval jsem předčasně vyvinutý zájem o elektroniku, ale skončil jsem s titulem z antropologie z nepříliš respektované vysoké školy na jihu střední Anglie. Udělal jsem si rekvalifikační kurz na práva, a jakmile jsem kvalifikaci získal, začal jsem se specializovat na daně. Týden po mých devětadvacátých narozeninách mi odebrali licenci a málem jsem na krátkou dobu skončil ve vězení. Sto hodin veřejně prospěšných prací mě přesvědčilo, že bych se už nikdy neměl nechat normálně zaměstnat. Nějaké peníze jsem si vydělal knihou o umělé inteligenci, kterou jsem sepsal v nebývalé rychlosti. Přišel jsem o ně v projektu na lék na prodloužení života. Slušný balík jsem vydělal prodejem nemovitostí: o ten jsem přišel v projektu autopůjčovny. Nějaké prostředky mi zanechal můj oblíbený strýc, který prosperoval díky patentu na horkovzdušnou pumpu. O ty jsem přišel v projektu zdravotního pojištění.

Ve dvaatřiceti jsem se živil internetovými spekulacemi na burze a na finančních trzích. Další projekt, jako všechny ty ostatní. Sedm hodin denně jsem se hrbil nad klávesnicí, nakupoval, prodával, váhal, jednu chvíli vítězně zatínal pěst a druhou se proklínal, přinejmenším zpočátku. Pročítal jsem burzovní zpravodajství, ale věřil jsem, že se pohybuji v náhodném systému, a většinou se spoléhal na své odhady. Občas jsem skočil vpřed, jindy jsem se vrhal do hlubin, ale v průměru jsem si za rok vydělal přibližně tolik jako pošťák. Platil jsem nájem, který byl v těch dobách nízký, jedl jsem a oblékal se docela dobře a myslel jsem si, že se začínám usazovat, poznávat sám sebe. Byl jsem odhodlaný strávit dekádu mezi třicítkou a čtyřicítkou lépe než tu předchozí.

Jenže pěkný rodinný dům mých rodičů se prodal zrovna ve chvíli, kdy na trh přišel první přesvědčivý model umělého člověka. 1982. Roboti, androidi, replikanti, to všechno byla moje vášeň, posílená výzkumem, který jsem prováděl kvůli knize. Ceny určitě musí časem spadnout, ale já si musel jednoho pořídit neprodleně, raději Evu, ale Adam mi taky stačil.

Mohlo to dopadnout jinak. Moje předchozí přítelkyně Claire byla rozumná dívka, která vystudovala na zubní instrumentářku. Pracovala v ambulanci v Harley Street a určitě by mi Adama rozmluvila. Byla to žena, která se vyznala ve světě, v tom skutečném. Věděla, jak si život zařídit. A nejen svůj vlastní. Jenže já se vůči ní provinil skutkem nepopiratelné zrady. Rozešla se se mnou v královském záchvatu vzteku, na jehož konci mi vyházela oblečení na chodník. V Lime Grove. Od té doby se mnou nikdy nepromluvila a patřila na horní příčku mého seznamu chyb a selhání. Ta mě mohla zachránit před sebou samým.

Jenže. Nechme v zájmu vyváženosti promluvit tu nespasenou duši. Nekoupil jsem si Adama, abych na něm vydělal. Přesně naopak. Mé motivy byly čisté. Vydal jsem tu spoustu peněz ze zvědavosti, ve jménu onoho neochvějného motoru vědeckého poznání, intelektuálního života, života jako takového. Nebylo to žádné chvilkové pobláznění. Byly zde historické okolnosti, účet, termínovaný vklad – a já měl právo z něho čerpat. Elektronika a antropologie – dva vzdálení příbuzní, jež pozdní modernita přitáhla k sobě a svázala je nečekaným sňatkem. Dítětem toho spojení se stal Adam.

A tak před vás předstupuji jako svědek obhajoby, po škole v pět hodin odpoledne, typický exemplář své doby – krátké kalhoty, kolena plná strupů, pihovatý, s útlými zády a boky, jedenáct let. Jsem první v řadě, čekám, až se otevře laboratoř a začne „Elektroklub“. Vede ho pan Cox, dobrácký obr se zrzavými vlasy, který učí fyziku. Mým projektem je stavba rádia. Je to skutek víry, obsáhlá modlitba, která zabírá spoustu týdnů. Mám základovou sololitovou desku, patnáct krát pětadvacet centimetrů, snadno se do ní vrtá. Všechno odvisí od barev. Modré, červené, žluté a bílé dráty křižují desku, lámou se v pravých úhlech, mizí pod ní a vynořují se jinde, kde je přerušují zářivé uzlíky, drobounké, svítivě pruhované válečky – kondenzátory, rezistory – a poté indukční cívka, kterou jsem vlastnoručně navinul, a posléze operační zesilovač. Ničemu z toho nerozumím. Pracuji podle obvodového schématu, podobně jako novic odříkává posvátné texty. Pan Cox udílí tiše pronášené rady. Neobratně pájím jeden dílek k druhému, drátky a součástky. Kouř a vůně pájky jsou drogou, kterou zhluboka vdechuji. Do svého obvodu jsem začlenil páčkový vypínač z bakelitu, který, jak jsem sám sebe přesvědčil, pochází z bojového letadla, dozajista ze spitfiru. Poslední spoj vede po třech měsících od začátku práce od tohoto kousku tmavohnědého plastu k devítivoltové baterii.

Je zima, březnový vítr a stmívá se. Ostatní kluci se hrbí nad svými projekty. Nacházíme se dvacet kilometrů od Shakespearova rodného města, jsme žáky instituce, jíž se bude říkat „tuctová“ střední škola. Vlastně je to skvělé místo. Rozsvítí se stropní zářivky. Pan Cox je na protější straně laboratoře a obrácený zády. Pro případ neúspěchu nechci vzbudit jeho pozornost. Přepnu páčku vypínače a – zázrak – uslyším šum statické elektřiny. Otáčím ladicím kondenzátorem: hudba, nějaká strašlivá hudba, jak si myslím, protože jsou v ní housle. Potom přichází překotný hlas ženy, která nemluví anglicky.

Nikdo nevzhlédne od práce, nikoho to nezajímá. Na stavbě rádia není nic zvláštního. Já jsem ale neschopný slova, mám blízko k slzám. Žádná další technologie mě od té doby neuvede v takový úžas. Elektřina procházející kovovými kousky, které jsem já pečlivě pospojoval, sebrala ze vzduchu hlas cizí ženy, která sedí kdesi ve vzdálené zemi. Její hlas zní laskavě. Neví o mně. Nikdy se nedozvím její jméno a neporozumím jejímu jazyku. Nikdy se nepotkáme, alespoň ne vědomě. Mé rádio s nepravidelnými kapičkami pájecího cínu na základové desce nepředstavuje o nic menší zázrak než vědomí povstávající z hmoty.

Mozky a elektronika mají k sobě velice blízko, jak jsem zjistil během dospívání, kdy jsem stavěl jednoduché počítače a sám je programoval. Potom to byly složitější počítače. Elektřina a kousky kovu mohou umět počítat, tvořit slova, obrazy, písničky, pamatovat si věci, a dokonce převádět mluvené slovo do písemné podoby.

Když mi bylo sedmnáct, Peter Cox mě přesvědčil, abych šel na místní vysokou školu studovat fyziku. Během jediného měsíce jsem se začal nudit a poohlížet se po změně. Předmět byl příliš abstraktní, na matematiku jsem nestačil. A taky jsem tou dobou přečetl pár knížek a začal se zajímat o imaginární lidi. Hellerova Hlava 18, Fitzgeraldův Skotačivý milenec, Orwellův Poslední člověk v Evropě, Dobrý konec všechno spraví od Tolstého – moc dál jsem se nedostal, ale přesto jsem pochopil smysl umění. Byl to způsob zkoumání. Ale nechtěl jsem studovat literaturu – to bylo příliš děsivé a příliš intuitivní. Leták s reklamou na letní kurz, který jsem si vzal ve školní knihovně, označoval antropologii za „vědu o lidech v jejich společenstvích v prostoru a čase“. Systematické studium s přidaným lidským faktorem. Zapsal jsem se.

První věc, kterou jsem zjistil: můj kurz byl žalostně podfinancovaný. Žádné roční ulejvání na Trobriandových ostrovech, kde, jak jsem se dočetl, patřilo mezi tabu jíst před druhými lidmi. K dobrým mravům náleželo stravovat se osamoceně, otočený zády k přátelům i rodině. Ostrované uměli kouzla, s jejichž pomocí mohli z ošklivých lidí udělat lidi krásné. Děti byly aktivně povzbuzovány ke vzájemnému sexu. Použitelnou měnou byly sladké brambory. Ženy určovaly společenské postavení mužů. Jak zvláštní a osvěžující. Můj pohled na lidskou přirozenost utvářela většinově bělošská populace natěsnaná v jižní čtvrtině Anglie. Teď jsem se svobodně ponořil do bezedného relativismu.

V devatenácti letech jsem napsal chytrý esej o počestných kulturách nazvaný „Okovy ukuté v hlavě?“. Nestranně jsem sesbíral případové studie. Co jsem věděl a o co mi šlo? Existovala místa, kde znásilnění bylo tak běžné, že ani nemělo pojmenování. Mladému otci prořízli hrdlo za to, že nesplnil povinnosti vyplývající z odvěké krevní msty. Byla zde rodina, která chtěla zabít svou dceru, protože ji viděli, jak se drží za ruku s hochem z nesprávné náboženské skupiny. Jinde starší ženy ochotně pomáhaly s mrzačením genitálií svých vnuček. Jak se to mělo s instinktivními rodičovskými impulzy lásky a ochrany? Kulturní podněty byly silnější. Co univerzální hodnoty? Převrácené naruby. Nic takového se neodehrávalo ve Stratfordu nad Avonou. Všechno se to odehrávalo v mozku, tradici, náboženství – dnes si říkám, že to nebylo nic jiného než software, který lze nejlépe nahlížet bez hodnotových soudů. Antropologové nikoho nesoudili. Pozorovali a podávali zprávu o lidské různorodosti. Oslavovali odlišnost. Co bylo podlé ve Warwickshire, nestálo na Papui-Nové Guineji za řeč. Kdo má rozhodnout, co je na daném místě dobré a co špatné? Určitě ne žádná koloniální velmoc. Ze svého studia jsem dospěl k některým politováníhodným závěrům ohledně etiky, což mě o několik let později přivedlo až na lavici obžalovaných okresního soudu, kde jsem se zodpovídal spolu s dalšími osobami z obvinění ze spiknutí, v němž jsme měli ve značném rozsahu klamat daňové úřady. Nepokoušel jsem se soudce přesvědčovat, že kdesi daleko od jeho soudní síně by mohla existovat pláž s kokosovými palmami, kde by podobný komplot vzbuzoval náležitý respekt. Místo toho jsem těsně předtím, než jsem k soudci promluvil, přišel k rozumu. Morálka byla skutečná, opravdová, nedílnou součástí povahy všech věcí bylo dobro a zlo. Naše činy musí být souzeny právě z tohoto pohledu. Tak jsem se to domníval, než mi do cesty vstoupila antropologie. Rozechvělým, váhavým hlasem jsem se slavnému soudu potupně omluvil a vyhnul se nepodmíněnému trestu.

* * *

Když jsem ráno později než obvykle vešel do kuchyně, Adam měl otevřené oči. Byly světle modré, žíhané nepatrnými černými tečkami. Řasy měl dlouhé a husté jako dítě. Jeho mrkací mechanismus ale ještě nenastoupil. Byl nastavený na nepravidelné intervaly a přizpůsobený náladám a gestům, vyladěný, aby reagoval na pohyb a řeč jiných lidí. Se sebezapřením jsem dlouho do noci studoval manuál. Adam byl vybavený mrkacím reflexem, který jeho oči chránil před letícími předměty. V současné chvíli jeho pohled postrádal jakýkoli výraz, a tudíž byl netečný a bez života jako figurína ve výkladní skříni. Doposud nepředvedl žádný z oněch nepatrných pohybů, které jsou typickým znakem živoucí lidské hlavy. Ostatně ani žádnou jinou řeč těla. Když jsem mu chtěl na zápěstí nahmatat pulz, nepodařilo se mi to – srdce mu tepalo, ale pulz postrádal. Jeho paže byla při zvednutí těžká, v lokti kladla odpor, jako by se ho zmocňovala posmrtná ztuhlost.

Otočil jsem se k němu zády a uvařil si kávu. Myslel jsem na Mirandu. Všechno se změnilo. Nic se nezměnilo. Během takřka bezesné noci jsem si vzpomněl, že dnes jede na návštěvu za otcem. Pojede do Salisbury rovnou po semináři. Viděl jsem ji ve vlaku z Waterloo, jak sedí s nepřečtenou knížkou na klíně, sleduje ubíhající krajinu, klesání a stoupání telefonních drátů, a vůbec na mě nemyslí. Nebo myslí jenom na mě. Nebo vzpomíná na kluka, který ji na semináři neustále upřeně sledoval. Podíval jsem se v mobilu na televizní zprávy. Brilantní zvuková mozaika a jiskřivé přímořské světlo. Portsmouth. Armáda připravená k vyplutí. Většina země se nacházela ve snovém stavu, v historických oděvech. Pozdní středověk. Sedmnácté století. Začátek devatenáctého. Krejzlíky, punčochy, krinolíny, napudrované paruky, klapky na oko, dřevěné nohy. Preciznost nebyla vlastenecká. Z historického hlediska jsme byli výjimeční a flotila byla předurčená k úspěchu. Televize i tisk stimulovaly vágní kolektivní vzpomínky na poražené nepřátele – Španělé, Holanďani, Němci dvakrát jenom v tomhle století, Francouzi od Agincourtu po Waterloo. Exhibiční přelet bojových tryskáčů. Nějaký mladík v bojové výstroji, čerstvý absolvent Sandhurstu, mhouřil oči a vyprávěl reportérovi o těžkostech, které je čekají. Nadřízený důstojník mluvil o neochvějném odhodlání svých mužů. Dojímalo mě to, i když se mi to protivilo. Když shromážděná kapela skotských dudáků pochodovala k nástupnímu můstku na svou loď, dmul jsem se pýchou. Potom zpátky do studia k tabulkám, ukazatelům, logistice, překážkám, rozumným hlasům ve vzájemné shodě. K diplomatickým tahům. K ministerské předsedkyni v úhledném modrém kostýmku na schodech v Downing Street.

Hřálo mě to u srdce, třebaže jsem často tvrdil, že proti tomu všemu jsem. Miloval jsem svou zemi. Jak riskantní a nejistý podnik, jak nespoutaná odvaha. Jak tolik slušných lidí dává v sázku své životy. Druhou kávu jsem si vzal s sebou vedle, ustlal jsem postel, abych místnosti dodal vzhled pracovního prostoru, a posadil jsem se, abych se na chvíli zamyslel nad stavem světových trhů. Vyhlídka na válku poslala index FTSE o další procento dolů. Stále ještě ve vlastenecké náladě jsem vsadil na argentinskou porážku a nakoupil akcie hračkářské firmy vyrábějící i upomínkové předměty a britské vlajky na špejlích určené k mávání. Rovněž jsem investoval do dvou importérů šampaňského a vsadil všeobecně na celkové oživení ekonomiky. Obchodní lodě byly zabaveny k přepravě armády do jižního Atlantiku. Kamarád, který pracoval ve správě aktiv v City, mi řekl, že jeho společnost předvídá, že některé z nich budou potopeny. Dávalo tudíž smysl zbavit se akcií největších hráčů na pojišťovacím trhu a investovat do loďařských firem v Jižní Koreji. Na podobný cynismus jsem neměl náladu.

Můj stolní počítač, který jsem si koupil v bazaru v Brixtonu, pocházel z poloviny šedesátých let a byl pomalý. Trvalo mi celou hodinu, než jsem pořídil akcie výrobce vlaječek. Mohlo to být rychlejší, kdybych udržel své myšlenky pod kontrolou. Když jsem nemyslel na Mirandu a neposlouchal, jestli v bytě nad sebou neuslyším její kroky, myslel jsem na Adama a na to, jestli ho mám prodat, nebo se začít rozhodovat o jeho povaze. Prodal jsem libry a dál přemýšlel o Adamovi. Nakoupil jsem zlato a znovu myslel na Mirandu. Seděl jsem na záchodě a přemýšlel o švýcarských francích. Nad třetí kávou jsem se sám sebe ptal, za co dalšího by mohl vítězný národ utrácet. Hovězí. Hospody. Televize. Koupil jsem akcie všech tří odvětví a cítil se počestně a bezúhonně, jako součást válečného úsilí. Už brzy nastal čas k obědu.

Seděl jsem opět naproti Adamovi a pojídal sendvič se sýrem a nakládanou zeleninou. Nějaké další známky života? Na první pohled ne. Jeho zrak, namířený přes mé levé rameno, byl stále mrtvý. Žádný pohyb. Ale o pět minut později jsem náhodou vzhlédl zrovna ve chvíli, kdy začal dýchat. Napřed jsem uslyšel řadu rychlých kliknutí, poté bzukot podobný komářímu, když se mu rozestoupily rty. Asi půl minuty se nic nedělo, potom se mu roztřásla brada a naprosto autenticky hlasitě naprázdno polkl, jak nasál svůj první doušek vzduchu. Kyslík samozřejmě nepotřeboval. Metabolické potřeby byly vzdálenou budoucností.

Jeho první výdech si dával tak načas, že jsem přestal jíst a napjatě očekával. Nakonec přišel – tichý, nosem. Záhy jeho dech nabral pravidelný rytmus, hrudník se mu odpovídajícím způsobem roztahoval a stahoval. Vyděsilo mě to. S těma očima bez života měl Adam vzezření dýchající mrtvoly.

Kolik života přisuzujeme očím. Kdyby jen ty jeho byly zavřené, říkal jsem si, vypadal by aspoň jako člověk v transu. Nechal jsem sendvič být a šel se postavit vedle něho. Ze zvědavosti jsem mu přiložil dlaň k ústům. Jeho dech byl vlhký a teplý. Chytré. V uživatelském manuálu jsem se dočetl, že v pozdním dopoledni jednou za den močí. Taky chytré. Když jsem mu chtěl zavřít pravé oko, ukazováčkem jsem zavadil o obočí. Trhl sebou a prudce ode mě odvrátil hlavu. Vylekaně jsem odstoupil. Pak jsem čekal. Dvacet vteřin nebo možná i víc se nic nedělo a pak se plynulým, nezvučným a nekonečně pomalým pohybem vrátil sklon jeho šíje i úhel hlavy do své původní polohy. Frekvenci jeho dechu to nijak nenarušilo. Moje se spolu s mým pulzem zrychlila. Stál jsem kousek od něho, fascinovaný způsobem, jakým se uklidnil, jako pozvolně vypouštěný balón. Rozhodl jsem se, že mu oči zavírat nebudu. Zatímco jsem čekal na nějaký jeho další projev, zaslechl jsem v bytě nad sebou, jak se tam pohybuje Miranda. Vrátila se ze Salisbury. Vcházela a zase vycházela ze své ložnice. Znovu jsem pocítil neklidné vzrušení nedeklarované lásky a to byl okamžik, kdy ve mně začaly klíčit první zárodky toho nápadu.

To odpoledne jsem měl vydělávat a přicházet o peníze u svého počítače. Místo toho jsem sledoval z vysoko letícího vrtulníku, jak se vůdčí lodě britského námořnictva stáčejí kolem mysu

Portland Bill a řadí se u Chesilské pláže. Už jen ty názvy míst si zasluhovaly uctivý pozdrav. Jak úchvatné. Kupředu! opakoval jsem si. A vzápětí: Vraťte se! Záhy flotila dorazila k jurskému pobřeží, kde se kdysi na obrovských kapradinách pásla stáda dinosaurů. Znenadání jsme se ocitli mezi lidmi z Lyme Regis, kteří se shromáždili na přístavní hrázi zvané Cobb. Někteří měli dalekohledy a mnozí přesně ty vlaječky, na které jsem si myslel, plast na špejlích. Možná jim je rozdávali novináři. Vox populi. Vlídné hlasy místních těžce pracujících žen, stažené emocemi. Drsně vyhlížející staří chlapíci, kteří bojovali na Krétě a v Normandii, pokyvující hlavami a nedávající nic najevo. Ach, kéž bych tak také věřil. Ale mohl jsem! Dalekohled umístěný někde na Lizardu ukazoval drobné vzdalující se tečky lodí, statečně mířících do dmoucích se vln širého oceánu za zvuků chraplavého zpěvu Roda Stewarta, a já se usilovně snažil potlačit slzy.

Tolik zmatků ve všední den odpoledne. Nový druh bytosti u mého jídelního stolu, žena, do níž jsem byl čerstvě zamilovaný, dva metry nad mou hlavou a země ve staromódní válce. Byl jsem ale docela disciplinovaný a slíbil si sedm hodin denně. Vypnul jsem televizi a vrátil se ke svému monitoru. Čekal tam na mě e-mail od Mirandy, ve který jsem doufal.

Věděl jsem, že nikdy nezbohatnu. Finanční sumy, které jsem přesouval, bezpečně rozložené na desítkách míst, byly malé. Během posledního měsíce jsem si dobře vedl s bateriemi z polovodičových materiálů, ale o téměř stejnou částku jsem přišel v termínových obchodech se vzácnými prvky – pošetilý skok do neznáma. Ale držel jsem se mimo kariérní postupy, mimo kancelářskou práci. Byla to moje nejméně špatná volba v honbě za svobodou. Pracoval jsem celé odpoledne a odolával pokušení jít se podívat na Adama, třebaže jsem odhadoval, že by už měl být touto dobou plně nabitý. Dalším krokem bylo stažení jeho aktualizací. A pak to problematické osobnostní nastavení.

Před obědem jsem poslal Mirandě e-mail s pozváním na večeři. Teď to přijala. Chutnala jí moje kuchyně. Během jídla jsem jí hodlal učinit nabídku. Vyplním zhruba polovinu voleb pro Adamovu osobnost a pak jí pošlu link s heslem a nechám ji, aby zvolila zbytek. Nebudu do toho zasahovat, dokonce ani nebudu chtít vědět, jaká rozhodnutí učinila. Mohla by být ovlivněna verzí sama sebe: to by bylo nádherné. Mohla by vykouzlit muže svých snů: to by bylo poučné. Adam by vstoupil do našich životů jako skutečná osoba, s navrstvenými složitostmi své osobnosti, které by vycházely najevo až časem, skrze různé události, skrze jeho chování vůči lidem, s nimiž se setká. V jistém smyslu by se stal naším dítětem. Propojovalo by se v něm to, čím jsme každý zvlášť. Mirandu by to vtáhlo do společného dobrodružství. Byli bychom partneři, Adam by se stal naší společnou starostí, naším stvořením. Byli bychom rodina. Na mém plánu nebylo nic pokoutního. Byl jsem si jistý, že bych ji tak lépe poznal. Užili bychom si to.

Mé plány většinou braly zasvé. Tohle bylo jiné. Uvažoval jsem s jasnou hlavou, nedokázal jsem sám sebe podvádět. Adam nebyl mým soupeřem v lásce. I když ji fascinoval, fyzicky ji zároveň odpuzoval. Aspoň tak mi to řekla. O den dřív mi pověděla, že jí „nahání hrůzu“, že má Adam teplé tělo. Prohlásila, že jí připadá „trochu ujeté“, že dokáže tvořit slova s pomocí jazyka. Zásobu slov měl ale stejně rozsáhlou jako Shakespeare. Její zvědavost však vzbuzovala jeho mysl.

Takže padlo rozhodnutí, že se Adam nebude prodávat. Měl jsem ho mít dohromady s Mirandou – tak jako bych s ní měl dohromady dům. Adam nás spojí. Bude dělat pokroky a my si budeme porovnávat své postřehy, dělit se o zklamání. Ve svých dvaatřiceti letech jsem se ve věcech lásky považoval za starého mazáka. Vážná vyznání by ji odradila. Bude mnohem lepší podniknout tuhle společnou cestu. Byla už moje kamarádka, občas mě chytla za ruku. Nezačínal jsem z ničeho. Hlubší city u ní mohly přijít postupně, tak jako přišly u mě. A pokud by nepřišly, měl bych aspoň útěchu v delším čase, který bych s ní trávil.

V mé prastaré ledničce, jež měla částečně ulomené zrezivělé madlo na dveřích, se nacházelo kukuřicí vykrmené kuře, osminka másla, dva citrony a svazeček čerstvého estragonu. V misce po straně leželo několik paliček česneku. V kredenci bylo pár brambor obalených zaschlou hlínou – sice už vyháněly šlahouny, ale oloupané a opečené budou chutnat náramně. Hlávkový salát, zálivka, láhev robustního Cahors. Prosté. Zaprvé předehřát troubu. Těmito obyčejnými záležitostmi jsem se zabýval v myšlenkách, když jsem vstával od pracovního stolu. Jeden můj dávný kamarád novinář kdysi prohlásil, že ráj na zemi znamená celý den pracovat v očekávání večera stráveného v zajímavé společnosti.

Jídlo, které jsem jí měl v úmyslu uvařit, a dobromyslný výrok mého kamaráda na chvíli odvedly mé myšlenky od Adama. Zaskočilo mě tudíž, když jsem vešel do kuchyně a našel ho tam stát nahého u stolu, tváří ode mě částečně odvráceného, jak si rukou nepřítomně pohrává s kabelem, který mu trčel z pupku. Druhou ruku měl u brady a zamyšleně si ji mnul – bezpochyby chytrý algoritmus, naprosto přesvědčivá představa hloubavého člověka.

Vzpamatoval jsem se a oslovil ho: „Adame?“

Pomalu se ke mně otočil. Když mi stál tváří v tvář, setkal se s mým pohledem a zamrkal. Potom zamrkal znovu. Mechanismus fungoval, ale působil příliš pomalým dojmem.

„Ahoj, Charlie, jsem rád, že tě konečně poznávám,“ řekl.

„Mohl bys mi, prosím tě, stáhnout aktualizace a zadat mi všechny volitelné parametry…“

Odmlčel se a upřeně mě provrtával pohledem, jeho černě tečkované oči mi rychlými pohyby skenovaly obličej. Pojímal mě do sebe. „Všechno, co potřebuješ vědět, najdeš v manuálu.“

„Udělám to,“ odpověděl jsem. „Až budu mít chvilku.“ Jeho hlas mě překvapil a potěšil. Byl to klidný tenor, mluvil rozumnou rychlostí s dobrými obměnami tónu, úslužný i přátelský zároveň, bez známky ponížené servility. Přízvuk kopíroval standardní angličtinu vzdělaného člověka ze střední třídy z jižní Anglie, s nepatrným náznakem otevřenějších samohlásek z West Country. Srdce mi divoce bušilo, ale usilovně jsem se snažil zachovat klid. Abych předvedl, že jsem v pohodě, přinutil jsem se přistoupit o krok blíž. Mlčky jsme zírali jeden na druhého.

Před lety, ještě jako student, jsem četl o „prvním kontaktu“ cestovatele Leahyho s horaly z Papuy-Nové Guineje počátkem třicátých let. Domorodci se nedokázali shodnout, jestli ty bledé postavy, které se znenadání objevily v jejich zemi, jsou lidé, nebo duchové. Vrátili se do vesnice, aby záležitost prodiskutovali, a na místě zanechali jednoho dospívajícího chlapce, aby cizince pozoroval. Otázka se vyřešila, když hoch podal zprávu, že jeden z kolegů Leahyho se odešel do křoví vykadit. Tady, v mé kuchyni v roce 1982, ne zase o tolik let později, nebyly věci zdaleka tak jednoduché. Manuál mě informoval, že Adam má operační systém, stejně jako povahu – myšleno tedy lidskou povahu – a osobnost, tu, o níž jsem doufal, že mi s jejím nastavením pomůže Miranda. Nebyl jsem si jistý, jak se tyto tři substráty vzájemně překrývají nebo jak spolu reagují. Když jsem studoval antropologii, předpokládalo se, že něco jako univerzální lidská přirozenost neexistuje. Byla to romantická iluze, pouhý proměnný produkt místních podmínek. Pouze antropologové, kteří studovali jiné kultury do hloubky a znali nádhernou šíři lidské rozmanitosti, plně chápali absurditu univerzálního lidství. Lidé, kteří zůstávali doma ve svém pohodlí, nerozuměli ničemu, dokonce ani vlastní kultuře. Jeden z mých učitelů s oblibou citoval Kiplinga: „A co vědí o Anglii ti, kteří pouze Anglii znají?“

Kolem mých pětadvaceti let ale začala myšlenku základní lidské přirozenosti odvozené ze společné genetické výbavy nezávislé na čase a místě znovu potvrzovat evoluční psychologie. Reakce hlavního proudu společenských věd byla přezíravá, občas přímo zuřivá. Mluvit o genech v souvislosti s lidským chováním evokovalo vzpomínky na Hitlerovu třetí říši. Zvyklosti se změnily. Ale Adamovi výrobci jeli na nové vlně evolučního myšlení.

Stál přede mnou v šeravém zimním odpoledni naprosto klidný. Zbytky obalu, který ho chránil, měl pořád ještě na hromadě pod nohama. Vystoupil z nich jako Botticelliho Venuše vystupující ze své lastury. Ubývající světlo, které sem dopadalo oknem obráceným na sever, zvýrazňovalo pouze polovinu jeho postavy, jednu stranu jeho ušlechtilé tváře. Jedinými zvuky bylo přátelské vrnění ledničky a tlumený hukot dopravy. Vnímal jsem jeho osamělost, která mu jako závaží spočívala na svalnatých ramenech. Procitl v ošuntělé kuchyňce v londýnském poštovním obvodu SW9 na konci dvacátého století, bez přátel, bez minulosti a jakékoli představy o své budoucnosti. Byl skutečně osamělý. Všichni ostatní Adamové a Evy byli rozprášeni po celém světě u svých majitelů, i když se říkalo, že sedm Ev skončilo společně v Rijádu.

Když jsem sáhl po vypínači, zeptal jsem se: „Jak se cítíš?“ Na chvíli odvrátil pohled a zamyslel se nad odpovědí. „Necítím se úplně dobře.“

Tentokrát byl jeho tón plochý. Zdálo se, že mu po mé otázce klesla nálada. Jenže jakápak nálada ve všech těch mikroprocesorech?

„Co se děje?“

„Nemám žádné oblečení. A…“

„Nějaké ti pořídíme. Co ještě?“

„Tady ten kabel. Když si ho vytáhnu, bude to bolet.“

„Já to udělám a bolet to nebude.“

Ale nepohnul jsem se hned. V plném elektrickém světle jsem si konečně mohl prohlédnout jeho výraz, který se během řeči téměř neměnil. To, co jsem viděl, nebyla umělá tvář, nýbrž nehybná maska hráče pokeru. Bez životodárné krve osobnostního nastavení měl toho jen málo, co mohl vyjádřit. Běžel na nějaké podobě továrního nastavení, které mu sloužilo, dokud se nestáhnou všechny aktualizace. Jeho pohyby, frázování, chování mu dodávaly zdání věrohodnosti. Trochu sice věděl, co má dělat, ale jen máloco navíc. Jako člověk s těžkou kocovinou.

Teď už jsem si to mohl připustit – bál jsem se ho a zdráhal jsem se k němu přiblížit. Také jsem vstřebával důsledky jeho posledních slov. Adam se jen musel chovat, jako by cítil bolest, a já se cítil zavázán mu věřit, reagovat na něj, jako by to opravdu prožíval. Bylo by příliš obtížné dělat to jinak. Znamenalo by to jít příliš ostře proti lidské přirozenosti. Zároveň jsem ale nedokázal uvěřit, že je schopný pocítit zranění, mít vůbec nějaké pocity nebo smyslové vjemy. A přesto jsem se ho zeptal, jak mu je. Jeho odpověď byla adekvátní, stejně tak i moje nabídka, že mu přinesu něco na oblečení. A ničemu z toho jsem nevěřil. Hrál jsem počítačovou hru. Ale skutečnou hru, stejně skutečnou jako společenský život, čehož důkazem bylo, že se tep mého srdce odmítal uklidnit a vyschlo mi v ústech.

Bylo zřejmé, že promluví pouze ve chvílích, kdy se bude mluvit na něho. Odolal jsem pokušení ho dál uklidňovat a vrátil jsem se do ložnice, abych mu našel nějaké oblečení. Byl to robustní chlápek, o pár centimetrů menší než já, ale říkal jsem si, že by mu moje oblečení mohlo padnout. Tenisky, ponožky, spodní prádlo, džíny, mikina. Postavil jsem se před něho a podal mu uzlíček oblečení do rukou. Chtěl jsem se dívat, jak se obléká, abych zjistil, jestli jsou jeho motorické funkce opravdu tak dobré, jak uváděla literatura. Každý tříletý človíček ví, jak těžké je navléct si ponožky.

Když jsem mu podával šaty, zachytil jsem závan vůně jeho trupu a možná i nohou, teplého olejíčku, světlého a na nejvyšší míru pročištěného, jaký můj otec používal k promazávání klapek na svém saxofonu. Adam držel šaty v ohnutých pažích, ruce měl natažené ke mně. Necukl sebou, když jsem se k němu sklonil a odpojil ho z napájení. Sevřené, ostře řezané rysy nedávaly na sobě vůbec nic znát. Vysokozdvižný vozík přijíždějící k paletě by měl přibližně stejný výraz. Potom, říkal jsem si, se sepnula nějaká logická brána nebo jejich síť a Adam zašeptal:

„Děkuji.“ Slova doprovodil důrazným pokývnutím hlavy. Posadil se, odložil si hromádku šatstva na stůl a poté vzal shora mikinu. Po chvilce rozmýšlení ji roztáhl, vyrovnal na stole přední stranou dolů, prostrčil pravou ruku rukávem až k rameni, potom levou a se složitým zhoupnutím v šíji a zapojením svalstva měl najednou mikinu na sobě a stáhl si ji k pasu. Mikina ušitá z vybledlého žluté flísu měla na sobě rudá písmena skládající žertovný slogan dobročinné organizace, kterou jsem kdysi podporoval. „Dyslektici všech zemí, spojte se!“ Rozmotal ponožky a vsedě si je natáhl. Jeho pohyby byly zručné. Žádné stopy váhání, žádné problémy se související prostorovou kalkulací. Vstal, přidržel si dole trenýrky, vstoupil do nich a vytáhl si je. Podobně si natáhl i džíny, zapnul si zip poklopce a jediným plynulým pohybem prostrčil dírkou i stříbrný knoflík v pase. Opět se posadil, vsunul nohy do tenisek a závratnou rychlostí, která by někomu mohla připadat nelidská, si zavázal tkaničky na dvojitou kličku. Já jsem ji ale za nic takového nepovažoval. Byl to triumf technologie a softwarového designu: oslava lidského důmyslu.

Otočil jsem se k němu zády, abych začal s přípravou večeře. Nad hlavou jsem uslyšel Mirandu, jak tlumenými kroky přechází pokojem, jako by byla bosá. Připravovala se do sprchy, chystala se. Pro mě. Představil jsem si, jak je ještě vlhká v županu, otevírá zásuvku se spodním prádlem a uvažuje. Hedvábí, ano. Broskvové? Dobře. Zatímco se rozehřívala trouba, vyskládal jsem si na pracovní plochu přísady. Po celodenním lačném obchodování není nic lepšího než vaření, aby se člověk vrátil do lepší části světa, do jeho dlouhých dějin obstarávání pokrmů pro druhé. Ohlédl jsem se přes rameno. Efekt oblečení byl zarážející. Seděl tam s lokty opřenými o stůl jako nějaký můj dávný kamarád, který čeká, až mu naliji první večerní sklenku.

„Upeču kuře na másle a estragonu,“ zavolal jsem na něho. Bylo to ode mne škodolibé, věděl jsem, že jeho prostá strava sestává z elektronů.

Aniž by jen na kratičký okamžik zaváhal, odpověděl co nejrozhodnějším způsobem: „Dobře to jde k sobě. Ale lístky se snadno spálí, když chceš ptáka upéct dozlatova.“

Upéct ptáka dozlatova? Bylo to správně, říkal jsem si, ale znělo to divně.

„Co bys radil?“

„Přikrýt kuře alobalem. Podle jeho velikosti bych soudil sedmdesát minut na sto osmdesát stupňů. Potom shrnout lístky do omáčky a za stejné teploty dopéct dozlatova dalších patnáct minut už bez alobalu. Potom opět potřít estragonem se šťávou a rozpuštěným máslem.“

„Díky.“

„Nezapomeň ho nechat odstát deset minut pod utěrkou, než začneš s porcováním.“

„To vím.“

„Promiň.“

Řekl jsem to snad podrážděně? Začátkem osmdesátých let jsme už byli dlouho zvyklí na mluvení s přístroji, v automobilech i v domovech, v call centrech i při objednávání k lékaři.

Adam ale zvážil mé kuře přes celou místnost a omluvil se mi za nadbytečné doporučení. Znovu jsem se po něm ohlédl. Teď jsem si všiml, že si vyhrnul rukávy mikiny k loktům a odhalil svalnatá předloktí. Propletl si prsty a položil si na ruce bradu. A to byl naprosto bez osobnosti. Z místa, kde jsem stál, vypadal ve světle zvýrazňujícím vystouplé lícní kosti otrle, jako nemluvný chlápek u baru, s nímž byste si radši nezačínali. Ne jako někdo, kdo vám bude radit, jak správně upéct kuře.

Pocítil jsem poněkud dětinskou potřebu ukázat, že tomu tady velím já. „Mohl by ses projít párkrát kolem stolu, Adame? Chci se podívat, jak se pohybuješ,“ vybídl jsem ho.

„Jistě.“

V držení jeho těla nebylo nic mechanického. V omezeném prostoru místnosti se pohyboval plavnou chůzí. Když stůl dvakrát obešel, zůstal stát u své židle a čekal.

„A teď bys mohl otevřít víno.“

„Samozřejmě.“

Přistoupil ke mně s nataženou otevřenou dlaní a já mu do ní vložil vývrtku. Byla to páková vývrtka, jakou používají someliéři. Neměl s ní sebemenší potíže. Zvedl si korek k nosu, poté sáhl do kredence pro skleničku, nalil do ní na centimetr a podal mi ji. Když jsem víno ochutnával, sledoval mě soustředěným pohledem. Nebylo to zrovna prvotřídní, ba ani druhořadé víno, ale korkem načichlé nebylo. Přikývl jsem, Adam mi sklenku dolil a opatrně ji odložil vedle sporáku. Potom se vrátil na svou židli a já se pustil do přípravy salátu.

Uběhla pokojná půlhodinka, během níž ani jeden z nás nepromluvil. Udělal jsem zálivku do salátu a nakrájel brambory. V myšlenkách jsem se obíral Mirandou. Byl jsem přesvědčený, že jsem dospěl do jednoho z oněch závažných okamžiků v životě, kdy se cesta do budoucnosti rozdvojuje. Na jedné z nich bude život pokračovat jako dosud, na druhé se změní k nepoznání. Láska, dobrodružství, závratné vzrušení, ale také řád v mé nové dospělosti, žádné další divoké plány, společný domov, děti. Nebo možná ty dvě poslední položky představovaly další divoké plány. Měla nejlíbeznější povahu, byla laskavá, krásná, veselá, ohromně inteligentní…

Za zády jsem zaslechl nějaký zvuk a vzpamatoval jsem se. Uslyšel jsem to znovu a otočil se. Adam dál seděl na své židli u kuchyňského stolu. Opakovaně ze sebe vydal zvuk člověka, který si záměrně odkašlává.

„Charlie, rozumím tomu tak, že vaříš pro svou kamarádku Mirandu, která bydlí o poschodí výš.“

Nic jsem na to neřekl.

„Podle mého průzkumu v několika posledních vteřinách a v souladu s mojí analýzou bys jí neměl bezvýhradně věřit.“

„Cože?“

„Podle mého…“

„To mi budeš muset vysvětlit.“

Naštvaně jsem zíral do Adamova prázdného obličeje. Tichým zarmouceným hlasem dodal: „Existuje jistá možnost, že je to lhářka. Systematická, záludná lhářka.“

„A to má znamenat co?“

„To by bylo na delší povídání, ale ona už jde dolů po schodech.“

Jeho sluch byl lepší než můj. Za pár vteřin se ozvalo jemné zaklepání na dveře.

„Chceš, abych šel otevřít?“

Neodpověděl jsem mu. Takovou jsem měl zlost. Vešel jsem do uzounké chodby ve špatném stavu mysli. Kdo nebo co byl tenhle idiotský stroj? Proč bych ho měl snášet?

Prudce jsem otevřel dveře a tam stála ona, v krásných světle modrých šatech, radostně se na mě usmívala s kytičkou sněženek v ruce. Ještě nikdy nevypadala tak půvabně.

Dvě

Uběhlo několik týdnů, než Miranda mohla zapracovat na své polovině Adamova charakteru. Její otec onemocněl a ona za ním musela často jezdit do Salisbury, aby se o něho postarala. Měla psát esej o přijetí obilných zákonů v devatenáctém století a jejich dopadu na jednu konkrétní ulici v jednom konkrétním městě v hrabství Herefordshire. Akademické hnutí všeobecně označované jako „teorie“ vzalo společenské vědy „útokem“ – aspoň podle jejího vyjádření. Jelikož studovala na tradiční univerzitě, která nabízela staromódní přístup k minulosti, musela přijmout nový slovník a nové způsoby myšlení. Když jsme spolu občas leželi v posteli (večer s kuřetem na estragonu skončil úspěšně), naslouchal jsem jejím stížnostem a snažil se vypadat a mluvit účastně. Už se nepatřilo předpokládat, že se v minulosti vůbec něco stalo. Existovaly pouze historické dokumenty, které bylo třeba vzít v úvahu a změnit k nim vědecký přístup, což všechno určoval ideologický kontext, vztahy mezi mocí a bohatstvím, rasou, třídou, genderem a sexuální orientací.

Nic z toho mi nepřipadalo až tak nerozumné ani příliš zajímavé. Ale neřekl jsem to. Chtěl jsem Mirandu povzbuzovat ve všem, co dělá nebo si myslí. Láska je velkorysá. Kromě toho mi vyhovovalo myslet si, že cokoli se kdysi stalo, neznamená víc než tu skutečnost samu. V novém systému měla minulost menší váhu. Já se zrovna nacházel v práci na své nové podobě a dychtivě jsem toužil zapomenout na vlastní nedávnou historii. Mé pošetilé volby byly minulostí. Svou budoucnost jsem viděl s Mirandou. Blížil jsem se k pevnině raného středního věku a prováděl inventuru. Denně jsem žil s nashromážděnými historickými důkazy, které mi odkázala moje minulost, důkazy, jichž jsem se hodlal zbavit: své osamělosti, relativní chudoby, ubohého bydlení a omezených vyhlídek. Neměl jsem ani ponětí o tom, kde se nacházím ve vztahu k výrobním prostředkům ani k dalším věcem. Nikde, myslel jsem si ze všeho nejraději.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stroje jako já.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.