Copyright © 2000 by Rebecca Gablé

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2021 by Bohumila Kučerová

ISBN  978-80-242-7189-7

Poznámka

Písmeno „æ“ ve jménech Cædmon, Ælfric a dalších má runový původ. V anglosaštině se používalo velmi často a vyslovovalo se jako německé „ä“.

Vilém se samozřejmě jmenoval původně Guillaume. Do anglických dějin vstoupil jako William (v českém překladu Vilém. Rovněž jména dalších význačných panovníků – Eduard, Filip, Alfréd, Jindřich – jsou použita v počeštělé formě, jak bývá ve většině naší historiografické literatury zvykem. – Pozn. překl.)

Příjmení v dnešním slova smyslu v 11. století neexistovala. Přesto jsou v jejich funkci použita jména Godwinson, fitz Osbern nebo Montgomery, aby se při velkém množství postav v románu dalo rozeznat, kdo je čí syn nebo dcera.

Přehled nejdůležitějších postav – historických i fiktivních

Historické postavy jsou označeny *

Helmsby

Cædmon z Helmsby

Dunstan, Guthric a Eadwig, jeho bratři

Hyld, jeho sestra

Ælfric z Helmsby, jeho otec

Marie de Falaise, jeho matka

Alfréd, jeho bratranec

Erik, dánský pirát

Athelstan, Ælfrikův bratr, milovník dobrého moku

Angličané

Eduard* „Vyznavač“, král Anglie

Harold Godwinson*, hrabě z Wessexu a král Anglie

Wulfnoth Godwinson*, jeho bratr

Tostig Godwinson*, rovněž jeho bratr, hrabě z Northumbrie

Edwin*, hrabě z Mercie

Morcar*, jeho bratr, hrabě z Northumbrie

Edgar Ætheling*, anglosaský princ

Hereward* „Bdělý“, povstalec

Toki Wigotson*, rytíř věrný králi

Normané

Vilém* „Levoboček“, vévoda normandský a král Anglie

Matylda*, jeho choť

Robert*, Richard*, Vilém „Rufus“* a Jindřich*, jejich synové

Guy de Ponthieu*, Vilémův nespolehlivý vazal

Lucien, jeho syn

Aliesa, jeho dcera

Jehan de Bellème, Vysloužilý voják

Guillaume fitz Osbern*, bratranec krále Viléma, senešal, hrabě z Herefordu a regent Anglie

Guillaume*a Roger*,jeho prvorozený a druhorozený syn, oba zrádci

Emma*,jeho dcera, rovněž zrádkyně

Etienne, jeho nejmladší syn, Cædmonův přítel, věrný králi

Robert de Mortain*, nevlastní bratr krále Viléma, hrabě z Cornwallu

Ralph Baynard*, velitel londýnské domobrany

Roland, jeho syn

Beatrice, jeho dcera

Guillaume de Warenne*, normanský šlechtic

Roger Montgomery*, hrabě ze Shrewsbury

Představitelé církve

Bratr Oswald, mnich se zálibou v cestování

Odo*, nevlastní bratr krále Viléma, biskup z Bayeux, hrabě z Kentu, regent Anglie

Aldréd*, arcibiskup yorský

Stigand*, několikrát exkomunikovaný arcibiskup canterburský

Lanfranc*, opat kláštera sv. Etienna v Caen, později arcibiskup canterburský, regent Anglie

Kniha první

Pak se v celé Evropě zjevilo na obloze znamení, jaké ještě nikdo do té doby nespatřil. Někteří říkali, že je to kometa, které se říká „dlouhovlasá“ hvězda, a po celý týden zářila každou noc.

Anglosaská kronika, 1066

„Hvězdy budou padat na zem, běsnící plameny pohltí nádherné síně a vojska zaplaví zemi dříve, než nastane den posledního soudu, a tehdy povstane království…“

Staroanglická poezie, Exeter Book

Helmsby, březen 1064

„To ale byla trefa, Cædmone! Kdo umí s prakem zacházet jako ty, může klidně hodit svůj luk do ohně.“ Dunstan poklepal svému mladšímu bratrovi na záda tak mocně, až se chlapec musel nenápadně opřít o hrušku sedla.

Zářící Cædmon sklouzl ze sedla a rozběhl se ke své kořisti, vzdálené od něj na padesát či šedesát kroků. Byl to roční srnec. Ležel nehnutě na boku a jeho přední běhy už sebou přestaly škubat. Jedno hnědé oko zíralo k šedobílé obloze, vyhlížející spíše ještě jako zimní než jarní. I lesní půda pod Cædmonovými kotníkovými botami z tenké kůže byla dosud tvrdá. V hustém porostu starých stromů nebylo vidět ještě ani náznak zeleně, ale v rozcuchané loňské trávě neohroženě vykukovaly první narcisy.

I Dunstan seskočil z koně a přistoupil ke svému bratrovi. „Mistrovský kousek,“ opakoval a svá slova potvrdil pochvalným pokývnutím hlavy. „Přímo mezi oči. Vsadím se, že byl mrtev, než stačil padnout k zemi. Jak to jen děláš?“

Chlapec pokrčil skromně rameny a rozpačitě zamrkal. Šestnáctiletý Dunstan byl o dva roky starší a slovy chvály obvykle šetřil. „Nevím. Já… dívám se na bod, který chci zasáhnout, a naslouchám bzučení praku nad hlavou. A pak…“

Dunstan mu uštědřil lehký štulec. „Jasně. Ušetři mě svých učených výkladů.“

Vždyť ses mě na to ptal, pomyslel si zmatený Cædmon.

„Každopádně budeme mít k jídlu konečně něco lepšího než pořád to nasolené maso,“ pochvaloval si Dunstan, sklonil se k srnci a svázal mu běhy tenkým koženým řemínkem. Zamračil se a vzhlédl. „Co je? Pomoz mi. Nebo máš snad strach, že se ti při pohledu na krev udělá špatně?“

Cædmon si kradmo povzdechl, vytáhl svůj lovecký nůž a přiložil jej srnci na krční tepnu. Odvrátil zrak, aby se nemusel dívat do mrtvého hnědého oka.

O pár chvil později už byli na cestě k domovu. Vykrvácený srnec ležel přehozený přes Cædmonovo sedlo a statný kůň nesl své dvojnásobné břemeno bez viditelné námahy. Chabé březnové slunce se odráželo od hladiny řeky Ouse, po jejímž východním břehu jeli. Mlha, jež se za celý den nezvedla, byla tady na břehu ještě hustší. Po proudu plulo pár posledních ledových ker, ale řeka byla už zase splavná. Před nimi se vynořil z husté mlhy nákladní člun, naložený sudy a dřevěným uhlím. Lodník udržoval loď uprostřed proudu pomocí dlouhého bidla a nechal se unášet dolů po řece. Když rozeznal na stezce u řeky dva jezdce, zamával jim. Cædmon mu pokynul v odpověď.

„To byl Godric,“ zamumlal.

„Mám taky oči,“ odsekl Dunstan.

„Celou zimu jsem ho neviděl.“

„To proto, že byl celou zimu zalezlý ve své chatrči jako medvěd v doupěti a od rána do večera se nalíval pivem nebo obcoval s některou ze svých četných sester a čekal na to, až přijde tání a bude moct zase vyplout.“

„Dunstane!“ zvolal Cædmon pohoršené.

Jeho bratr se pohrdavě zapitvořil. „Promiň, sestřičko…“

Cædmon se uraženě odmlčel. Pobřežní stezka se zúžila tak, že museli jet za sebou, a to mu teď vyhovovalo. Nechtěl, aby Dunstan viděl, jak se mu vlila do tváří červeň. Pobídl svého koně a popojel kus dopředu. Jen ať si mluví, pomyslel si. Ale byl jsem to já, kdo složil srnce.

„Pověz mi, Cædmone, ale teď doopravdy. Jsi ještě panic?“ zeptal se Dunstan s předstíraným bratrským zájmem. Cædmon však slyšel v jeho hlase zlomyslný úšklebek a nepotřeboval se ani obracet, aby jej viděl i na jeho tváři.

Znovu se zarděl. To se mu v poslední době stávalo často. Jeho tělo se přes zimu začalo měnit způsobem, který ho děsil. Vytáhl se a byl teď stejně vysoký jako Dunstan a otec, ale to nebylo všechno. Začaly mu růst vousy, změnil se mu hlas a sužovaly ho sny, na které nedokázal pomyslet, aniž by znovu v obličeji celý zrudl, a všechny ty novoty ho činily nejistým. Někdy se mu zdálo, že jeho tělo patří nějakému úplně cizímu člověku.

„Odpověz, Cædmone,“ vybídl ho Dunstan hlasem staršího bratra zvyklého udílet příkazy. „Pokud ano, věděl bych, jak ti pomoct. Než tě napadne, že si to vyzkoušíš s ovcemi.“

Cædmonovi se dralo na jazyk další pohoršené zvolání, ale ovládl se a jen otočil hlavu, aby bratra sjel pohrdavým pohledem. Místo toho se mu však oči rozšířily hrůzou.

„Svatý Edmunde, stůj při nás… Jeď, Dunstane! Rychle, ujíždějme!“ Dunstan nasadil výraz, který byl směsicí blahosklonného pobavení a údivu, a namísto aby se řídil Cædmonovou dobrou radou, obrátil hlavu k řece. „Ach, můj Bože… drak!“

Jediný pohled mu stačil, aby nic víc nenamítal a pobídl patami koně. Cædmon ho už mezitím předjel. Uslyšel podivný bručivý zvuk podobný bzučení sršně a zatáhl hlavu mezi ramena. V příštím okamžiku ucítil bodavou bolest v levé noze a vyděšeně vykřikl. Jeho jindy dobrácký a poslušný kůň se najednou vzepjal, stáhl uši a odmítal se hnout z místa. Cædmon se prudce nahnul dopředu, aby se udržel v sedle, zvíře však vylekaně zařehtalo, a pak mu do boku narazil Dunstanův hnědák. Všichni se svalili na zem a váleli se v divoké změti kopyt, nohou a rukou. Cædmon ucítil tvrdý náraz do zad a chvíli nehybně ležel, neschopen se nadechnout či pohnout. Znovu uslyšel zlověstné bzučení, vzchopil se a odplazil se na břiše do hustého podrostu vedle stezky. Tam tiše ležel, objímal si nohu a naslouchal.

Připadalo mu, jako by tam proležel celé hodiny. Kolem panovalo naprosté ticho narušované pouze skoro neslyšným šploucháním vody v řece.

Konečně sebral Cædmon všechnu svoji odvahu a zvedl hlavu.

„Dunstane?“

Jeho kůň stál na pěšině jen pár kroků od něj. Zřejmě odběhl kousek stranou a opět se vrátil. Srnec sklouzl na stranu. Dunstanova hnědáka nebylo nikde vidět, avšak bratr ležel kousek od něj, zpola na pěšině, zpola v podrostu. Byl nehybný, hlavou natočený ke Cædmonovi, a jeho obličej byl mrtvolně bledý.

„Ne…“ Cædmon se napůl vztyčil. Nohou mu projela nová bolest a on na ni poprvé pohlédl. Ze stehna mu trčel krátký šíp se světlým peřím na konci. „Zatraceně! Dunstane?“

Bratr se ani nepohnul. Cædmon se k němu připlazil a odhrnul mu z čela rozcuchané husté světlé vlasy. Pak mu se strachem položil ruku na hruď. Ucítil pravidelný silný tlukot srdce. S ulehčením prohlédl bratrovi hlavu. Na čele ve vlasech mu našel otékající bouli. Zřejmě dostal úder kopytem do hlavy. Cædmon mu opatrně zatřásl ramenem. Nic.

„Bože, co mám jen dělat?“

Pohlédl na řeku. Drak zmizel, bezpochyby odtáhl proti proudu. Cædmon věděl, že musí jet domů, aby varoval otce a ostatní.

„Nemůžeš tu sedět dlouho,“ namítl. „Za chvíli se snese tma a přituhne.“ Nevědomky napodoboval Dunstanův hlas, neboť nic ho nedokázalo lépe podnítit, aby překonal sám sebe, než bratrovo popichování.

Přitáhl k sobě zdravou nohu, zaťal zuby a postavil se. Avšak sotva si stoupl plnou váhou těla na postřelenou nohu, projela mu kyčlí bolest. Když se belhal ke svému koni, tekly mu po tváři slzy.

Oběma rukama sevřel hrušku sedla a pohlédl dolů na svou nohu. Kalhoty z tmavé vlněné látky měl nasáklé krví. Krvavá skvrna sahala až ke zkříženým koženým řemínkům, které mu obepínaly lýtko až ke kolenu, a šířila se dále. Raději to nechci vidět, pomyslel si. Uchopil svého trpělivého koníka za uzdu. „Pojď, Beome. Musíme dostat Dunstana domů.“

Statný grošák se nechal ochotně vést, ale po třech krocích se musel Cædmon zastavit. Až do té chvíle netušil, že se člověku může bolestí udělat špatně od žaludku. Připozdívalo se a rychle se ochlazovalo. Přesto se mu zdálo, že má obličej v jednom ohni. Přejel si rukávem po čele, objal koně pravou paží kolem krku a poskakoval vedle něj na jedné noze.

Dunstan byl stále v bezvědomí. Cædmon se nad ním naklonil a znovu mu zkontroloval tep. Nic se nezměnilo.

„Ach Dunstane, probuď se přece. Probuď se, ty mizero…“

Avšak o Dunstanovi bylo všeobecně známo, že nemá ve zvyku dbát přání svých bratrů. Zůstal dál nehybný. Cædmon vzhlédl k obloze. Nebyla už bílá, nýbrž temně šedá. Zvedal se ostrý vítr a přinášel s sebou těžká mračna.

„Jen si foukej, větře,“ ušklíbl se Cædmon jízlivě. „O jednu potíž víc nebo míň.“

Věděl moc dobře, co musí udělat. Přepadl ho však silný pocit, že ten úkol je nad jeho síly. Bezděčně se otřásl strachem při představě nesnesitelné bolesti. „Prokrista, Dunstane, to ti nikdy neodpustím,“ pronesl výhrůžně. Aby získal alespoň pár okamžiků, prohlížel si bratrův obličej. Nebyla to zlá tvář. Vysoké čelo orámované slámově světlými vlasy, světlé obočí a husté řasy, rovný úzký nos nad ještě řídkým knírkem a o to širšími ústy, které byly od přírody, a snad i teď v hlubokém bezvědomí náchylné k úsměvu, někdy dobromyslnému, častěji však výsměšnému. Cædmon naklonil hlavu na stranu, až mu přitom jeho o odstín tmavší kadeře spadly do obličeje, a vyvolal si v duchu ledově modrou barvu Dunstanových očí.

„Pojď, bratře,“ povzdechl si. „Pojedeme domů.“

Odhadoval, že to mají do Helmsby ještě asi tři míle. Bylo vyloučeno, aby celou tu cestu ušel pěšky. Už jen při té představě mu na čele vyrazil pot. Bez velkých očekávání pátral očima po pobřežní stezce, avšak po Dunstanovu koni nebyla nikde ani památka. S těžkým srdcem uvolnil provazy, kterými svázal srnce. Jeho mrtvola dopadla s tlumeným žuchnutím na zem.

„Lišky budou mít hostinu,“ zabručel. Smotal provaz a pohlédl na ležícího bratra. „Místo dobré pečínky povezu domů tebe.“

Na všechno, co se dělo později, si vzpomínal jen matně. Věděl ještě, že se mu podařilo vyzvednout bratrovo těžké, nehybné tělo na koňův hřbet až na několikátý pokus. Zapomněl už, jak si zoufal a jak málem podlehl pokušení nechat Dunstana ležet a odjet pro pomoc. Nic takového však nesměl udělat. Stmívalo se a bylo stále chladněji. Les se hemžil hladovými dvounohými i čtyřnohými lupiči a kromě toho hrozilo nebezpečí, že se vrátí drak. Cædmon si byl moc dobře vědom, že kdyby tu nechal Dunstana ležet a vrátil se domů sám, s největší pravděpodobností by ho už nikdy nespatřil živého.

Když se mu konečně podařilo jeho dlouhé tělo vysoukat na koně, přepadl ho pocit, jako by vyčerpal všechny svoje síly. Znovu se rozplakal. Nedokázal proti tomu nic dělat, tak strašná byla bolest v noze. Zkřehlými, nešikovnými prsty svázal Dunstanovi ruce a nohy. Pak zavedl koně k nedalekému pařezu, vyšplhal se nemotorně na jeho hřbet a posadil se. Když zasunul levou nohu do třmenu a zatížil ji svojí plnou váhou, udělalo se mu černo před očima. Rychle přehodil pravou nohu přes sedlo, chopil se uzdy a vyjel.

Mezitím se úplně setmělo. Cædmon popustil uzdu a doufal, že kůň najde cestu domů sám. Přestal vnímat, kde se nachází. Seděl v sedle zkroucený bolestí, jednu ruku na rameni svého bratra. Netrvalo dlouho a do zad mu začaly bušit ledové kapky deště.

„Dva muži pojedou směrem k řece a dva na sever. Zbytek za mnou!“ Mocný hlas bez obtíží přehlušil bubnování deště. „Na co čekáte? Do sedel!“

„Někdo sem přijíždí, tháne,“ ozval se ze tmy mladý hlas. Muži, kteří se shromáždili před stájí nedaleko síně, se zastavili u svých koňů a s nadějí se zaposlouchali. Nyní slyšeli už všichni tlumené nárazy koňských kopyt v blátě. Z noční tmy se vynořil stín koně.

„Kde je můj otec?“

„Tháne, to je Cædmon.“

Ælfric, thán z Helmsby, pustil uzdu svého mocného valacha a přistoupil k jezdci.

„Cædmone?“

Chlapec se napřímil v sedle. „Složili jsme srnce. Ale pak… se objevil drak a…“

„Cædmone, kde je Dunstan?“ Ælfric mu položil ruku na levou nohu a Cædmon omdlel.

Procitl s pocitem naprosté lehkosti, kterou znal pouze ze snů, v nichž dokázal létat. Vychutnával si ten prožitek, a teprve když přistál na měkké zemi, otevřel oči.

Nad ním se skláněl jeho otec. Musel mě odnést, uvědomil si Cædmon a zmateně se rozhlédl. Ležel na širokém lůžku se závěsy z nahnědlé nevyčiněné ovčí kůže – ano, bylo to lůžko jeho rodičů. Chvilku popleteně uvažoval, co tu u všech všudy pohledává, ale sotva se pohnul, ucítil v noze bolest a rozpomněl se.

„Dunstan…“

„Je v pořádku,“ pronesl Ælfric konejšivě. „Už se probral.“

„Otče. Byli to Dánové. Po řece nahoru připlul drak a oni na nás stříleli.“

Ælfric se na něj pochybovačně zadíval. „Tohle tvrdí i tvůj bratr. Myslel jsem, že blouzní. Byla to dračí loď, Cædmone? Dánové nechávají naše pobřeží už dlouho na pokoji, budiž za to dík Bohu i všem svatým, ale pokud připlují, pak nejméně na deseti lodích. Nebo na stovkách. Co jste viděli, musela být loď duchů krále Knuta.“

Cædmon ukázal na svoji ovázanou nohu. „A ten šíp vystřelil taky nějaký duch?“

Ælfric ustaraně pohlédl na zakrvácenou holeň. „To jistě ne. Tvá matka se o tebe postará. Vydám se se svými muži toho vašeho draka skolit. Pokud ta loď byla předvojem dánského vpádu, měli bychom to vědět. Ale pravděpodobnější je, že to byli piráti.“

„V každém případě střílejí dobře.“

Ælfric se usmál. „Dunstan říkal, že jsi složil srnce.“

Cædmon přikývl. „Musel jsem ho tam nechat, abych dostal domů Dunstana. A on se tolik těšil na srnčí pečínku.“

Otec mu přiložil krátce ruku na rameno. Nebyl mužem, který by měl ve zvyku dávat najevo svoje city. Nikdo nesměl tušit, kolik úzkosti vytrpěl, když se Dunstanův kůň vrátil domů sám. Chvíli hledal slova, kterými by vyjádřil, jak je svému druhorozenému vděčný. „To, cos udělal, bylo správné. Poohlédneme se po tom tvém srnci cestou, snad ho ještě najdeme. A pokud ne, pošlu Wulfrika a Cynewulfa do lesa. Neboj, nepřipustíme, abys o svoji pečínku přišel.“

Cædmon zvedl koutek úst k unavenému úsměvu a Ælfric se obrátil a dlouhými kroky zamířil ke dveřím. Chlapec zavřel oči a prosil Boha, aby držel i nadále ochrannou ruku nad jeho rodinou a jeho otec se vrátil domů živ a zdráv.

Všichni jeho předkové bojovali s Dány – bůh si Dány vyvolil, aby jejich prostřednictvím Angličany zkoušel. Před dávnými časy uzavřel král Alfréd s Dány mír a přenechal jim téměř polovinu Anglie. Potomci krále Alfréda dobyli tuto půlku Anglie, jež se až do dnešních dob nazývá Danelaw, zpátky. Během mnoha generací se dánští a angličtí sousedé mezi sebou promísili, jejich jazyky se sobě čím dál více podobaly, až se postupně zapomnělo na to, že jsou dvěma různými národy. V zemi by mohl zavládnout mír, nebýt nových dánských nájezdníků, Vikingů, kterým nešlo o získání nové půdy, nýbrž o loupení, zabíjení a vraždění.

V posledních letech se však situace uklidnila. Od té doby, co se Helmsby ujal po svém otci Ælfric, nedošlo k většímu přepadení ani zde, ve Východní Anglii, ani jinde. Cædmon slyšel otce říkat, že mají štěstí, neboť král Eduard není žádný válečník, nýbrž světec. Cædmon doufal, že ten drak plavící se proti proudu Ouse není předzvěstí konce oněch pokojných let. Neměl nejmenších pochyb o tom, že otec spolu s  housecarly, kteří mu sloužili, dokáže jejich dům i majetek ubránit. I on a jeho bratři se naučili zacházet s mečem, válečnou sekyrou a kopím, nemluvě o praku. Přesto mu představa nového dánského vpádu naháněla strach, ba přímo hrůzu.

Dřevěné dveře malé komůrky za síní se bezhlučně otevřely a dovnitř vstoupila křehká tmavovlasá žena. V jedné ruce držela mísu s vodou. Postavila ji vedle lůžka a naklonila se nad ním.

„Comment va tu, monfils?“

Položila mu ruku na čelo a Cædmon zabořil hlavu hlouběji do polštáře. „Jak se asi vede člověku, který právě bojuje s poznáním, že je zbabělec?“

Tiše se zasmála. „Zbabělec? To je mi novina. Ne, ne, Cædmone. Ty máš srdce stejně statečné jako Beowulf.“ Pohlédla na opeřený konec šípu v jeho stehnu. „A budeš ho teď potřebovat.“

Cædmon se ušklíbl a změnil téma. „Co dělá Dunstan?“

„Ach, Dunstan už je zase ve své kůži. Sedí v síni, hlavu má pro zvýšení dramatického efektu ovázanou, před sebou plný pohár a ohromuje služebnictvo historkou, jak tě zachránil před Dány.“

„Tak to jste vedle,“ zazněl ode dveří Dunstanův zvučný hlas. „Rozmyslel si to a přišel vám ku pomoci.“

Cædmon zvedl na protest pravou ruku. „Zmiz odtud…“

Než mohl Dunstan něco namítnout, dveře se znovu otevřely a dovnitř se vkradli tři zbývající sourozenci.

„Jen chvilku na něj nahlédneme,“ předešel spěšně třináctiletý Guthric námitky své matky. Váhavě a trochu bázlivě přistoupili k širokému lůžku. Když uviděli šíp a krvavou skvrnu na bratrově noze, malý Eadwig se prudce obrátil a skryl obličej v sukních své sestry.

Hyld mu položila ruku na hlavu. „Uzdravíš se?“ zeptala se Cædmona ustaraně.

Přinutil se k úsměvu. „Zatím není potřeba držet stráž u zesnulého. A teď vypadněte.“

Všichni čtyři se obrátili k odchodu, avšak matka zavolala svého nejstaršího zpátky. „Dunstane, tebe budu potřebovat.“

Dunstan zůstal stát, avšak Cædmon zavrtěl hlavou. „Chci Guthrika.“

Nikdo nic nenamítal. Dunstan odvedl svou sestru a nejmladšího bratra ven z pokoje, a když zavřel dveře, slyšeli jeho nervózní smích.

Guthric byl jediným z pěti sourozenců, který se podobal své normanské matce. Jeho vlasy byly hladké a tak tmavě hnědé, že v přítmí komnaty vypadaly černé, a stejně tmavé byly i jeho oči. Nebýt této nápadné podobnosti, určitě by existovalo mnohem více dohadů o jeho původu. I tak si občas služebné šeptaly, že Guthric je podvržené dítě, potomek nějaké lesní víly. Byl to tichý chlapec, snílek. Dokázal prosedět celé hodiny venku na dvoře a naslouchat ptákům, jako by rozuměl jejich řeči. Před časem vyjádřil přání odejít do kláštera v Ely a naučit se číst. Otec se mu vysmál, a tak se o svém přání nikdy víc nezmínil.

Cædmon měl rád všechny své sourozence, ale každého jinak. Obdivoval se Dunstanově bezstarostné odvaze natolik, že mu většinou dokázal odpustit jeho drsné způsoby. Líbil se mu Hyldin důvtip a velkorysost a jako všichni v rodině zbožňoval svého bratříčka Eadwiga. Ale Guthric mu byl bližší než kterýkoli jiný člověk na světě. Dokázal mu svěřit věci, za které by se jinak styděl, neboť Guthric nesoudil nikdy podle zavedených zvyklostí. Měl své vlastní vidění světa, kterému Cædmon sice nerozuměl, ale to nebylo důležité.

Guthric přistoupil se soucitným úsměvem k vysokému lůžku. Trochu bratra nazvedl a vklouzl za něj. „Věděl jsem, že chceš na lov, ale netušil jsem, že máš na mysli roli jelena,“ prohodil. Pak uchopil Cædmona v podpaží a objal mu oběma rukama hrud. „Hotovo,“ oznámil.

Cædmon se položil do bratrovy útěšné náruče a zíral nahoru na prověšený baldachýn nad sebou. Soustředil se na to, aby udržel zaťaté zuby.

Neviděl, jak jeho matka levou rukou sevřela krátký šíp. Až k ramenům mu vystřelila krutá bolest a vykřikl.

Marie de Falaise vyrůstala v Normandii ve válečných dobách a už jako mladé děvče se naučila umění svého otce ranhojiče. Co se v Normandii považovalo za činnost zcela nevhodnou pro ženy, nebudilo zde v Anglii žádnou zvláštní pozornost. Když se Ælfric z Helmsby vrátil spolu s králem Eduardem z normandského exilu, přivedl si domů normanskou manželku, jejíž ranhojičské umění zachránilo mnohým na Helmsby život. Marie jednou dokonce uřízla vysloužilému housecarlovi po pádu z koně rozdrcenou paži. Ale v případě svého syna ji najednou opouštěla odvaha.

Když Cædmon viděl matčino váhání, vrátila se mu vlastní rozhodnost. Hluboce se nadechl. „Pusť se do toho. A dejte mi něco, do čeho budu moct kousat, aby se nám nezřítila síň, až budu řvát.“

Guthric se tiše zasmál, vytáhl z pochvy na opasku nůž a strčil Cædmonovi mezi zuby jeho dřevěnou rukojeť. Pak opět zkřížil paže na bratrově hrudi.

Marie sevřela šíp oběma rukama a zatáhla. Neotočila jím, aby ránu nezvětšila, jen jím jemně trhla a šíp malinko povolil. Pak se jeho háčky opět zaryly do masa.

„Šíp musí ven,“ opakoval si Cædmon stále dokola. Upínal se k té větě, svíral ji před sebou jako štít. Šíp musí ven, nebude to dlouho trvat, za chvilku bude po všem… Bože, učiň, ať už to mám za sebou!

Zuby se mu zaryly do dřeva rukojeti, prsty zaťaly do Guthrikových loktů a pohled se mu rozostřil. Svůj vlastní křik slyšel jen jakoby z veliké dálky, zůstával však při vědomí. Ramena se mu napjala, Guthric se na něj zezadu tiskl a němě se snažil vlít do bratra svou vlastní sílu.

Pak Marie posledním trhnutím vyškubla šíp z rány a bylo po všem.

„Byl jsi statečný, Cædmone. Teď mi dej ten nůž.“ Marie uchopila opatrně dvěma prsty ostrou střenku, druhou ruku mu položila pod bradu a pomohla mu otevřít ústa. „Na, napij se.“

Ucítil na rtech pohár a napil se. Bylo to silné víno. Nebyl na jeho chuť zvyklý, a tak otevřel ohromeně oči. Když mu pohár odňala, rozkašlal se.

Marie nalila zbytek vína na čistý šátek a opatrně jej přitiskla na ránu. Alkohol pálil, ale v porovnání s ďábelskou bolestí, kterou měl za sebou, to nebylo nic. Pálení mu bylo téměř příjemné. Uvolnil se. Zatímco mu matka na ránu přikládala obvaz, klesl na polštář a pustil se Guthrikových paží. Jeho nehty po sobě zanechaly krvavé půlměsíce.

„Promiň, bratře…“

Guthric se usmál a vstal z lůžka. „Pojď, podíváme se, co nám ostatní nechali od jídla.“

Ale Marie zavrtěla hlavou. „Cædmon zůstane tady a až do zítřejšího rána se nehne z místa. Tvoje noha potřebuje klid!“

Cædmon udiveně vzhlédl. „A ty budeš spát s otcem v síni?“ zeptal se. Toto byla jediná oddělená světnice. Pouze thán a paní domu požívali výsadu mít své soukromí. Jejich děti, sotva odrostly batolecímu věku, spaly spolu s housecarly a jejich rodinami, služebnými a další čeledí na slámě na podlaze velké síně.

Marie obdařila Cædmona za jeho neuctivou poznámku nesouhlasným zamračením. „Nemyslím, že by se tvůj otec vrátil před svítáním. A i kdyby, pro jednu noc se tu směstnáme všichni tři.“

„Pak ti nechám přinést něco k snědku,“ naléhal Guthric.

Cædmon by nemohl pozřít jediné sousto, ale zůstal ušetřen všech dalších diskuzí, neboť když mu děvečka přinesla pivo a hustou polévku, už tvrdě spal.

Probudil ho tichý hlas v temnotě.

„Vypálili a vyplenili Metcombe,“ slyšel otcův šepot. „Čtyři muži jsou mrtví, sedm zraněných. Jen Bůh sám ví, kolik žen zneuctili. Celá vesnice lehla popelem. Je to strašné.“

„Ale ještě strašnější by bylo, kdyby je Dunstan a Cædmon neobjevili a vy jste tam nejeli,“ odpověděla mu jeho žena šeptem.

„To je pravda.“

„A jsi si jistý, že to byli piráti?“

„Ano. Jeden z jejich velitelů se nám dostal do rukou živý a při Kristově krvi přísahal, že jednali na vlastní pěst a že jejich král Sven s tím nemá nic do činění.“

Marie si tiše odfrkla. „Pochybná přísaha. Tihle Bohem prokletí Vikingové jsou přece ve skutečnosti pohani.“

Ælfric se bezhlesně zasmál. „A to říkáš ty? Není to ani sto let, co jste vy, Normani, byli taky pohanskými Vikingy.“ Opět zvážněl. „Mluvil pravdu, tím jsem si jistý.“

„Pak budiž Bohu chvála. Utekli?“

„Ne. Mám pět zajatců. Jsou to silní a zdraví chlapi, budou se nám hodit. Sotva trochu zkrotnou, pošlu je do Metcombe, aby napravili alespoň část škod, které způsobili. Ostatní jsou mrtví. Loď hodili metcombští do ohně.“

„A naši muži?“

„Až na pár škrábanců jsou všichni v pořádku. Měli jsme to lehké, Dánové nepočítali s tím, že tak brzy narazí na odpor. A nyní mi pověz, jak je na tom Cædmon?“

Chlapec si náhle uvědomil, že naslouchal cizímu hovoru, a zastyděl se. Nyní už však bylo pozdě, aby na sebe upozornil. Za zataženými závěsy slyšel matčinu odpověď. „To uvidíme zítra nebo pozítří. Jestli dostane horečku…“ Nedokončila větu.

„Ale šíp je venku?“

„Ano.“

Cædmon z jejího tónu vycítil, že nechce mluvit dál, ale otec se nenechal tak lehce odradit.

„Pověz mi to.“

„Šíp seděl přímo na kosti. Snažila jsem se nezhoršit to ještě víc a dostat jej ven stejnou cestou, kterou se dostal dovnitř. Bůh mi pomoz, udělala jsem, co bylo v mých silách, Ælfriku. Ale těžko říct, jaké škody mohl natropit.“

„Bude z něho mrzák, Marie?“

Ke Cædmonově zděšení se matka dala do pláče.

Rána nad kolenem se nezanítila a rychle se hojila. Cædmon nedostal horečku a po jednom dni na lůžku se mu zdálo, že už se povaloval dost dlouho. Jeho matka se netajila tím, jak se jí ulevilo. Dovolila mu vstát, byť s podmínkou, aby jí hned řekl, kdyby se bolest zvětšila. S každým dalším dnem bolest sice polevovala, zato noha se stávala stále necitlivější. Ještě po dvou týdnech chodil Cædmon jen s oporou berle a táhl levou nohu za sebou. Po třech týdnech se stále nic nezlepšilo a to ho nutilo k zamyšlení. Ptal se matky na její názor a ona mu radila, aby byl trpělivý.

„Kruci, Cædmone, belháš se jak stařec nad hrobem.“ Dunstan se opíral o dveře do stáje a mrzutě bratra pozoroval. „Myslím, že by ses mohl trochu víc snažit dát se zase dohromady.“

Cædmon se rozhněvaně zastavil. „Co tím chceš říct?“

„Že to s tím kulháním přeháníš, aby tě všichni litovali a abys nemusel nic dělat.“

Cædmon se sarkasticky ušklíbl. „Škoda že ten šíp netrefil tebe, Dunstane. Jsem si jistý, že by ses s tím zraněním vypořádal daleko líp a zase jednou bys všem dokázal, jaký jsi chlapík.“

Dunstan zaťal ruce v pěst a vykročil výhrůžně kupředu. „Ty…“ Za jeho zády se nepozorovaně vynořil otec a chytil svého nejstaršího za loket. „Okamžitě toho nech! Co tě to popadlo?“

„Promiň,“ zavrčel Dunstan vztekle.

Ælfric káravě potřásl hlavou. „Kde jsou koně? Proč jsem tě asi posílal napřed? Abych tu v té zimě stál a čekal?“

Dunstan se chtěl ospravedlnit, byl neobyčejně vynalézavý ve vymýšlení nejrůznějších výmluv, ale Ælfric ho odbyl mávnutím ruky.

„Vím moc dobře, kde ses toulal.“ Mrzutě si povzdechl, navyklým gestem sklonil hlavu, aby prošel nízkými dveřmi do stáje. V příšeří spatřil asi osmiletého chlapce, jak stojí na špičkách vedle velkého valacha a pokouší se mu nasadit sedlo.

„Dobré ráno, Ine. Kde máš tátu?“ Ælfric odebral kloučkovi těžké dřevěné sedlo a položil je svému koni na hřbet.

Ine se plaše usmál. „Je nemocný, tháne.“ Vděčně si nechal odebrat i udidlo a namísto toho se ujal upínání popruhu sedla, úkolu, který byl pro jeho tělesnou výšku mnohem vhodnější.

„Dunstane, Cædmone,“ zavolal thán přes rameno. „Pojďte dovnitř a osedlejte si sami, jestli od vás snad nežádám příliš!“ Pak se obrátil k chlapci. „Copak je otci?“

Ine sklonil hlavu a pokrčil rameny. „Nevím… Má horečku. Celý hoří, říkala máma.“

Ælfric poplácal svého koně po krku a obrátil se k příkrým rozviklaným schodům vedoucím na seník, kde přebýval jeho podkoní s ženou a dětmi. Nahoře musel nejen sklonit hlavu, nýbrž se celý předklonit, přestože stál přímo pod hřebenem střechy.

Půdu nad stájí tvořila malá komora, téměř z poloviny zaplněná senem a pytli s ovsem. Zbývající prostor byl sotva větší než koňské stání. Ani bez ohně tu nikdy nebyla veliká zima, protože z koňů zespoda se vypařovalo živočišné teplo. Ale štěrbinami mezi prkny sem profukoval ostrý březnový vítr a bylo tu vlhko.

Až na pár slamníků na zemi se tu nenacházelo žádné zařízení. Čeledín a jeho rodina jedli spolu s ostatními v síni a na seníku spali jen proto, že si Ælfric přál, aby někdo zůstal u koní i přes noc. Přes den se tu obvykle nezdržovali. Ine a jeho otec se starali o koně a jeho matka s oběma sestrami pracovala s ostatními děvečkami u krav, dojila je a vyráběla máslo a sýr. Obě děvčata šla i dnes po své práci, když však Ælfric přistoupil blíž, rozeznal v šeru baculatou ženu, naklánějící se nad nehybnou postavou na slamníku.

„Mildred,“ řekl tiše.

Žena sebou polekaně trhla a vyskočila na nohy. „Tháne…“

„Co je mu?“

Potřásla hlavou a přejela si rukávem po nehezkém, zarudlém obličeji. „Nevím… Myslím, že umírá.“ Hlas se jí zlomil.

Ælfric pohlédl na nemocného, který ležel podivně nehybně. V přítmí mu špatně viděl do obličeje, ale připadal mu voskový a skutečně smrtelně bledý.

„Proč jste neposlali pro moji ženu?“ zeptal se sice tlumeně, ale velmi rozzlobeně.

Mildred němě potřásla hlavou a přitiskla si ruku na ústa, aby potlačila vzlyky.

„Ale my jsme pro ni poslali,“ namítl Ine.

„Tiše, chlapče,“ snažila se ho matka umlčet.

Ælfric se obrátil k chlapci. „Pověz mi, jak to bylo!“ Ine chvilku váhal, koho má poslechnout.

„Čekám, chlapče,“ nedal se odbýt Ælfric.

Ine se kousl do spodního rtu a kurážně zvedl hlavu. „Máma mě poslala včera večer do síně, abych přivedl paní Marii. Vyřídil jsem to.“

„S kým jsi mluvil?“

Ineho opouštěla odvaha. „Já… nevím už, tháne.“ S vytřeštěnýma očima pohlédl na otce, který náhle chraptivě zasténal a zkroutil se v křeči.

Ælfric déle nemarnil čas. Rychle slezl dolů a vyšel ven. Přede dveřmi čekali synové s koňmi. „Dunstane, přiveď matku. Rychle. A pak zjisti, komu Ine včera večer řekl, že jeho otec je nemocný.“

Dunstan vtiskl Cædmonovi do ruky uzdu a rozběhl se přes dvůr do domu.

„Co je Edgarovi?“ chtěl vědět Cædmon.

Ælfric si tiše povzdechl. „Nevěřím, že mu tvoje matka ještě může pomoci. Kde je Guthric?“

„Nevím, otče,“ zalhal Cædmon.

Guthric mu během snídaně svěřil, že nemá v úmyslu jet s nimi do Metcombe, a krátce nato se vydal s malým Eadwigem do vesnice, kde zřejmě navštíví otce Cuthberta a bude ho přemlouvat tak dlouho, až se uvolí naučit ho dalších pár písmenek. Helmsby byla chudá vesnice s ubohým dřevěným kostelíkem a kněz spolu se ženou žili ve stejně nuzné chatrči. Otec Cuthbert neobdělával žádnou půdu a se ženou žili z toho, co si vypěstovali na zahrádce a ze skrovných příspěvků příslušníků farnosti. Knězi však patřil vzácný poklad: tlustá, v kůži vázaná kniha plná křehkých pergamenových stránek, obsahující výňatky z bible a několik životopisů svatých. Jeho znalosti latiny byly tak mizerné, že drahocenné knize stěží rozuměl, ale znal písmena a na Guthrikovo tvrdošíjné naléhání přivolil, že je ho také naučí.

„Umím si představit, kde teď asi vězí,“ zabručel Ælfric.

Cædmon prohrábl svému rozježenému koni hřívu a s předstíraným zájmem vzhlédl k obloze. „Asi bude pršet.“

„To je dobře. Země je na orání příliš tvrdá.“

Ælfric chvíli Cædmona pozoroval a pak se jeho oči nevědomky stočily k jeho holi. „Zvládneš to až do Metcombe?“

Cædmon rozpačitě sklopil zrak. „Samozřejmě.“

„Pořád tu nohu necítíš?“

Hoch přikývl.

Ælfric vykouzlil na tváři úsměv, u něj tak vzácný. „To přejde.“

„Ano, jistě.“

„Zatraceně, proč tvoje matka ještě nejde?“

V tom okamžiku se ve dveřích do síně objevila Marie a s Dunstanem v patách spěšně přecházela dvůr. Aniž se u nich zastavila, zamířila rovnou do stáje. Ælfric pokynul svým synům. „Nejvyšší čas vydat se na cestu.“

Cædmon si zastrčil hůl pod paži a oběma rukama sevřel sedlo. Nemohl na koně nasednout tak, že by zastrčil do třmenu levou nohu, protože by se pod ním hned podlomila. Proto se odrazil svou zdravou nohou, vzepřel se a vyšvihl se do sedla.

I Ælfric už nasedl na koně, avšak Dunstan stál s uzdou v ruce a s hlavou skloněnou. Nervózně si odkašlal. „Otče…“

Ælfric na něj beze slova pohlédl.

„Ine za mnou včera večer byl,“ přiznal se. „Chtěl jsem matku hned zavolat, ale…“ Zavrtěl hlavou.

„Zapomněl jsi,“ dokončil za něj otec větu. Dunstan přikývl.

Ælfric vzhlédl k obloze, jako by se chtěl zeptat Boha, za co jej trestá, že mu dal za syna takového budižkničemu. „Zatraceně, Dunstane…“

„Já vím.“ Dunstan zvedl oči a pohlédl zpříma na otce. „Jestli zemře, bude to moje vina. Dobří otroci jsou drazí.“

„A těžko se získávají. Snad bychom ti měli na pár měsíců svěřit jeho práci, aby ses konečně naučil nést zodpovědnost.“

Dunstan pohlédl vyděšeně na otce. „Ale…“

Ælfric ho gestem zarazil. „Vyčkáme, jak ta záležitost dopadne a co řekne tvoje matka. Pro dnešek můžeš prokázat svoji ochotu kát se tím, že tu zůstaneš a společně s Wulfrikem dohlédneš na orbu.“

Dunstan nebyl tím návrhem vůbec nadšen, ale dal si dobrý pozor, aby nedal najevo žádnou rozladěnost. Nakonec nedopadl tak špatně, i když by mu bylo tisíckrát milejší jet se podívat na vesnici vypálenou dánskými piráty než dohlížet na nudnou práci otroků a nevolných rolníků. Byl si však vědom, že prokazuje příliš malý zájem o hospodářství.

„Jistě, otče.“

Otec Cædmonovi pokynul a bok po boku projeli branou v živém plotě obklopujícím jejich dvorec a vyjeli do polí.

„Co nás čeká v Metcombe, otče?“ zeptal se Cædmon, když po hodině vyjeli ze stínu malého hájku a opět projížděli mezi čerstvě zoranými poli.

Ælfric neodpověděl hned. Zamyšleně pozoroval spřežení osmi tmavě hnědých volů, klusajících zvolna po úzkém, dlouhém pruhu pole. Pluh, který táhli, vedl mladý rolník, zatímco jeho manželka v nejvyšším stupni těhotenství, sotva starší než Hyld, s rukou na jařmu vedla voly. Byli to nesvobodní pachtýři, obdělávající jedno ze svých tří polí. Cædmon věděl, že jim patří nanejvýš jeden z osmi volů. Chudší rolníci si své voly navzájem půjčovali, aby každý měl osmispřeží, kterého bylo k zorání pole potřeba.

Cædmon už nedoufal, že se dočká odpovědi, ale Ælfric se konečně vytrhl ze zadumání a řekl: „To, co dnes v Metcombe uvidíš, už asi nikdy nezapomeneš.“

Hoch se sklíčeně odmlčel. Brzy se opět vnořili do lesa a po chvíli ucítil Cædmon slabý, avšak pronikavý zápach, směs pachu spáleného dřeva, vlhkosti a hniloby.

Jeho otec zvedl hlavu. „Tak páchne válka, Cædmone.“

Metcombe bývalo vesnicí se sedmdesáti obyvateli. Chýše svobodných rolníků se choulily kolem kostela svatého Guthlaka, každá z nich obklopená zeleninovou zahrádkou a nízkým živým plotem, za nímž vykukovala slaměná střecha malé chýše většinou s jedinou místností. Rolníci žili z výnosů svých políček a z masa a mléka od svých krav, koz a prasat, jež s nimi žily obvykle pod jednou střechou. Před hladem je chránili pstruzi, úhoři a lososi, které chytali v říčce, která se jim nyní stala osudnou.

Cædmon zabořil hlavu mezi ramena a rozhlížel se kolem sebe, co nejméně to šlo. Ale i to, co spatřil koutkem oka, mu stačilo. Z chatrčí ani kostelíka nezbylo víc než žalostné zuhelnatělé kostry, z nichž stoupal hořký pach vlhkého popela. Tu a tam zapálil někdo na zahrádce čadivý oheň, kolem něhož se zimomřivě choulila skupinka lidí. V třech vypálených chatrčích leželi na lavicích z hrubě opracovaného dřeva či přímo na zemi mrtvá těla. U žádného z nich nehořela ani jediná svíce. U jednoho z mrtvých klečela plačící žena. O kousek dál se dva malí chlapci hádali o kousek chleba, který jim v zápalu boje spadl do bláta. Jeden z malých bojovníků měl hlavu ovázanou špinavým kusem hadru a oba hlasitě naříkali.

Živé ploty i zahrádky byly podupané, na cestě se válela mrtvá, zohavená drůbež, vesnická louka se změnila v rozdusanou bažinu. Na jejím okraji stály zbytky bývalého mlýna. Tam zastavili a Cædmon následoval příkladu svého otce a seskočil z koně.

Poměrně veliká budova shořela jen zčásti a měla dosud dveře. Dříve než na ně Ælfric stačil zaklepat, otevřely se a vyšel z nich vysoký hubený muž se zrzavým vousem.

„Hengeste,“ pozdravil ho Ælfric zdvořile. „Tohle je můj syn, Cædmone, to je mlynář Hengest.“

Cædmon podal mlynáři ruku.

Hengest se pousmál. „Nejsem si jist, zda mám ještě právo se tak nazývat. Uplyne ještě hodně vody, než budu mít co mlít.“

„Proto jsem přijel,“ řekl Ælfric.

Mlynář zkřížil ruce na hrudi. „Poslouchám tě, tháne.“

„Nejprve bychom si měli asi promluvit o osivu. To teď spěchá nejvíce.“

„To určitě ano,“ připustil Hengest nerozhodně. Pohlédl na Cædmona. „Chlapče, buď tak hodný a udělej pro mě něco. Když půjdeš tam, kde stával náš kostel, najdeš vpravo od něj spálenou chýši, před níž stojí dub s dvojitým kmenem. Ten dub zůstal jako zázrakem ušetřen. V té chýši bydlí žena jménem Berit. Přiveď ji sem.“

Cædmon přikývl, vytáhl ze sedlového řemene svoji hůl a odkulhal pryč.

Hengest za ním chvilku hleděl. „Ach ano, vzpomínám si. Stříleli na vaše syny, tháne.“

Ælfric z něj nespouštěl oči. „Ano.“

„Uzdraví se?“

„On je zdravý.“

Hengest na něj soucitně pohlédl. „Máte samozřejmě pravdu. Je to milý hoch.“

Ælfric změnil téma hovoru. „Osivo a krmení pro dobytek, Hengeste. Nemohu vás všechny živit, ale pokud nevystačíte s tím, co si chytíte v řece, jsem schopen vám alespoň trochu vypomoci.“

„Počkáme, než přijde Berit.“

„Nebudu tu utrácet čas dohadováním se starou bábou. Slyšel jsi moji nabídku. V klidu ji zvažte. Za úplňku si přijedu pro vaši odpověď.“

Hengest dělal, jako by ho neslyšel. Ukázal thánovi místo na lavičce před vypáleným mlýnem. „Musíte mi prominout, že vám nenaliju piva, ale všechno je pryč. Nemohu nabídnout víc než vodu z řeky.“

Ælfric odmítavě zvedl ruku, přistoupil ke svému koni, vytáhl z vaku kožený měch a usedl s ním vedle mlynáře. „Na, pij. Já nemám žízeň.“

Hengest si zavdal silného piva kořenité chuti. „Hm, pane, to je dobrota. Díky, tháne.“ Vrátil Ælfrikovi měch zpátky. „Osivo a krmivo, říkáte. Co ještě?“

„Čtyři dánské otroky. Žádnému není víc jak pětadvacet. Jsou silní a zdraví. Postaví vám vesnici znovu. A když bude nejhůř, můžete je zapřáhnout do pluhu.“

„Snad by nám vesnici postavili, kdybychom měli dřevo.“

„Výborně. Nu, pro mě za mě, budete mít i dřevo. Za to dostanu od každého muže a každé ženy o žních jeden den práce.“

Hengest se vyhýbal přímé odpovědi. „Čtyři dánské otroky, říkáte? Myslel jsem, že jich je pět.“

Ælfric přikývl. „Jednoho si ponechám sám. Jako odplatu za nohu mého syna.“

Mlynář mžoural do bledého březnového slunce. „Tak je to, myslím, správně. Takže vy nám, tháne, nabízíte stavební dříví výměnou za práci. A za osivo a krmivo chcete co?“

„Vaši půdu. Každý rolník z Metcombe mi přepíše svoji půdu. Smíte si znovu postavit své domy a dál obdělávat svá pole, nic se vlastně nezmění, jen mi budete dlužit pachtovné.“

Hengest se zamračil. „Žádáte, aby vám rolníci přenechali svoji půdu, dědictví svých synů, za pár zrnek osiva?“

Ælfric nevzrušeně přikývl. „A za moji ochranu. Ano.“

Než stačil mlynář dát průchod svému pobouření, objevil se Cædmon v doprovodu staré ženy. Berit byla nejstarší obyvatelkou vesnice; nikdo nevěděl, kolik je jí ve skutečnosti let. Byla jediná, kdo si pamatoval doby, kdy dějiny Anglie držel ve svých neschopných rukou nešťastný král Æthelred, jenž povolal všechny muže z Metcombe do vojenské služby a od žen vymáhal peníze, aby mohl Dánům zaplatit daň.

Berit se zastavila před oběma muži, kteří při jejím příchodu zdvořile povstali. Nejprve pohlédla do očí thánovi, pak mlynáři, a poté usedla na uvolněnou lavičku a položila si ruce do klína.

„Je od vás milé, že jste nás navštívil, tháne. Předpokládám, že nám chcete nabídnout svou ochranu.“

Hengest zopakoval, co mu Ælfric nabídl. Mluvil obezřele, aniž by zvedl hlas, ale z výrazu jeho obličeje bylo zřejmé, co si o thánově nabídce myslí.

Berit se hned nevyjádřila. Zamyšleně se zahleděla na své vrásčité ruce spočívající na její sukni z nahnědlé surové vlny. Pak pohlédla zpříma na Ælfrika: „Myslím, že většina vaši nabídku přijme, tháne.“

„Dobrá.“ Podal jí měch s pivem a ona se zhluboka napila.

„Ale Berit…,“ začal mlynář.

Zarazila ho pohybem ruky. „Časy se mění, Hengeste. Toto je už potřetí za mého života, co Metcombe vypálili. Byla bych ráda, kdyby to bylo už naposledy. Dánové přijdou zas. Nedají si pokoj, dokud jeden z nich neusedne na anglický trůn. Přijdou zlé časy a my potřebujeme ochranu. Pokud mi nevěříš, zeptej se své sestry, jsem si jistá, že mi dá za pravdu.“

Hengest odvrátil hlavu, ne však dost rychle, aby před hosty skryl bolest ve své tváři.

„Nemůžeme se jen tak snadno vzdát své půdy,“ namítl.

„O tom vůbec není řeč,“ podotkl Ælfric klidně. „Nikdo se nemusí vzdávat své půdy. Každý zůstane tam, kde je, kde před ním žili jeho předkové, kde budou žít jeho potomci. Jen vlastnictví přejde na mě.“

Berit zvedla koutky úst v neradostném úsměvu. „Mluvit věru umíte, tháne, zrovinka jako váš děd. Ale jste takový velký bojovník jako on? To bych ráda věděla. Stojí vaše ochrana za všechnu naši půdu?“

Ælfric jí oplatil úsměv posměšným úšklebkem. „Vskutku nevěřím tomu, že bych snesl srovnání s Ælfrikem zvaným Železná pěst, Berit…“

„Bože, jak jen se před ním ti prašiví Vikingové třásli strachy,“ vzpomínala teskně.

„On a jemu podobní zmizeli ze světa. Moje ochrana je to nejlepší, co můžete dostat. A já budu dělat, co bude v mých silách. Máte moje slovo.“

„A to stačí,“ prohodila nečekaně. „Jak jsem řekla, budu lidem radit, aby vaši nabídku přijali. Až se sem při úplňku vrátíte, bude vám Metcombe patřit.“

Krátce se uklonil.

„Promluvme si tedy o podrobnostech.“

Cædmon pozorně naslouchal, jak se jeho otec, mlynář a stařena dohadují o osivu, krmení pro dobytek a stavebním dříví. Berit vyjednávala tvrdě a obratně, zdálo se, že se jí podařilo z otce vymámit víc, než měl původně v úmyslu dát. Nakonec se dohodli a Ælfric se zdvořile rozloučil a předal ženě pár drobných mincí, které měla rozdat tam, kde byla nouze největší. Cædmon už cestou k Beritině domu rozdal všechno jídlo ze svého vaku. Kývl na mlynáře a stařenu a po otcově vzoru nasedl na koně.

Berit k němu přistoupila a pomohla mu navést chromou levou nohu do třmenu.

Cædmon si přál, aby si ho raději nevšímala, a zahanbeně hleděl na zátylek svého koně.

Berit ho lehce pohladila na koleni. „Vidím, že to neseš statečně, chlapče.“

Rozpačitě si otřel bradu o rameno. „Nic to není. Zase to přejde.“

Svraštila čelo, pohlédla krátce na Ælfrika a ustoupila dozadu. „Ano, jistě. Bůh tě ochraňuj, chlapče.“

„Tebe také, Berit.“ Zvedl ruku a následoval svého otce přes rozdusanou louku k řece.

Guthric a Hyld je očekávali u brány a následovali je do stáje.

Ælfric sesedl z koně a obrátil se ke své dceři. „Jak je Edgarovi?“

Pokrčila rameny. „Maminka říká, že s pomocí Boží ho z toho dostane.“ Nezmínila se o tom, že Marie také řekla, že Edgarovy vyhlídky na uzdravení by byly lepší, kdyby ho mohla ošetřit už včera večer. Hyld stála vždy na Dunstanově straně. Byla to hezká dvanáctiletá dívka, a přestože se jinak podobala více svému otci, zdědila půvab své křehké normanské matky. Na záda jí padal dlouhý světlý cop, měla velké ruce, které nerady zahálely, a pravidelný kulatý obličej se stejně zářivě modrýma očima jako Cædmon.

„Má otravu krve,“ pokračovala. „Stoupl na rezavý hřebík. Noha se zanítila a má na ní rudé pruhy. Maminka ho nechala přenést do síně a nohu mu rozřízla.“ Při té vzpomínce se zatvářila znechuceně a otřásla se. „Pak mu na ni přiložila obklad z březové kůry, proti horečce. Ale pořád ještě celý hoří.“ Sklonila hlavu.

Ælfric ji pohladil po vlasech. „Nebuď smutná, Hyld. Všichni jsme v Božích rukou.“

Přikývla, aniž vzhlédla. „Vím. Ale bylo to tak… strašné.“

„Ano, to určitě bylo. Teď jdi a podívej se, jestli můžeš pomoci své matce. Postaráme se o koně sami.“

Hyld spěchala zpátky k domu. Ælfric uvolnil sedlový popruh, přehodil jej přes dřevěné sedlo a odváděl koně k vratům do stáje. Guthric mu ustoupil z cesty.

Ælfric se na okamžik zastavil, pustil uzdu a udeřil ho tvrdě do obličeje, až se Guthric zapotácel. Vyděšeně zalapal po dechu, a než stačil nabýt rovnováhu, udeřil ho otec hřbetem ruky na druhou tvář.

„Až ti příště řeknu, že pojedeš se mnou, poslechneš mě.“

„Ano, otče.“

„A aby ses vyléčil z marnivé touhy naučit se číst, ujmeš se Edgarovy práce, dokud se neuzdraví nebo dokud nenajdeme nového čeledína.“

Guthric na něj nevěřícně pohlédl. Pak odvrátil hlavu, aby jeho otec neviděl rebelský záblesk v jeho očích. „Jak si přeješ, otče.“

Ælfric mu beze slova vtiskl do dlaně uzdu, obrátil se na podpatku a dlouhými kroky přešel dvůr.

Cædmon sundal z Beornova hřbetu sedlo a zavěsil je na příslušný dřevěný kolík, vyndal koni z tlamy udidlo a omyl je ve džberu s vodou. Po celou dobu mlčel jako zařezaný.

Guthric se zkříženými pažemi opíral o trám a sledoval, jak jeho bratr obstarává otcova koně.

„Mohl bys alespoň jednoho z nich vytřít do sucha,“ zavrčel Cædmon zuřivě.

Guthric překvapeně vytáhl obočí, nabral hrst čisté slámy a jal se koni třít boky. „Snad mi nezávidíš můj nový úkol, který, jak jsem ráno slyšel, byl vlastně už přislíben Dunstanovi? Ale náš mazánek zůstal jako obvykle ušetřen trestu.“

„Nu, naštěstí se ukázalo, že ještě nebylo pozdě a Edgar se snad uzdraví,“ namítl Cædmon přes rameno.

„To se ještě uvidí. Ale o to nejde. Prostě se tu zas jednou měřilo nestejným metrem. Jako vždy.“

„Máš pravdu. Jako vždy,“ přisvědčil Cædmon sklesle a na chvilku ustal v práci.

Guthric na něj tázavě pohlédl. „Co je s tebou, Cædmone? Bylo to v Metcombe tak strašné? Proč myslíš, že jsem se tam nehnal?“

Cædmon nachýlil hlavu ke straně. „Ano, bylo to strašné.“

„Ale to není všechno, že?“ naléhal Guthric.

Cædmon neodpověděl hned. Po chvilce mlčení se znenadání zeptal: „Když myslíš na peklo, Guthriku, co si představuješ?“

Guthric nemusel dlouho přemýšlet. „Ledovou pustinu bez života s černými skalami. Ohromnou. Nekonečnou. Pak náhle propast a za ní moře ohně a síry. Proč se ptáš?“

Cædmon se hluboce nadechl a dál vytíral koně do sucha dlouhými, rovnoměrnými pohyby. „Pro mě je peklo jako Metcombe. Zima, bahno, popel, hlad, místo beznaděje. A místo pravdy.“

Guthric odhodil slámu na zem a nakopl ji. „Cædmone…“

Cædmon zvedl hlavu a pohlédl na něj. Po tvářích mu stékaly dvě slzy, které se nepokoušel setřít. „Ta noha se neuzdraví. Viděl jsem to v obličeji té stařeny. A otec to ví taky. Všichni se mě snaží oklamat, Guthriku.“

Guthric zvolna přikývl. „Ano.“

„Tys to taky věděl?“ vyhrkl Cædmon zaraženě. „A nic jsi mi neřekl?“

„Vůbec nic jsem nevěděl,“ bránil se jeho mladší bratr. „Ale je to už skoro tři týdny a nelepší se to. A když se na tebe dívá matka… když si myslí, že ji nikdo nevidí, má to vepsáno v obličeji.“

Cædmon se prudce odvrátil a odkulhal o pár kroků stranou. Opřel si čelo o trám. „Bože… proč já?“ Ucítil na rameni Guthrikovu ruku a vztekle ji setřásl. „Proč ne Dunstan? Proč ne ty?“

„Já nevím, Cædmone. Abych řekl pravdu, taky jsem si tu otázku už několikrát položil. Kdyby to postihlo mne, pak by mi otec určitě dovolil jít do kláštera.“

Cædmon se tiše zasmál a záměrně přenesl celou váhu na svoji levou nohu. S odtažitým zájmem pozoroval, jak pod ním povolila. Svezl se k zemi a narazil si loket. Pálivá bolest ho téměř naplnila pocitem zadostiučinění. Posadil se a projel si oběma rukama vlasy. „Kdyby se mi ten prokletý Dán dostal do rukou…“

Guthric si nabral novou hrst slámy a pokračoval v práci. Tu a tam pohlédl na nehybná nahrbená záda svého bratra s pocitem tichého zoufalství, ba téměř hrůzy. Když přinesl valachovi vodu a seno, zeptal se konečně: „A co bys dělal, kdyby se ti dostal do rukou?“

Cædmon pokrčil rameny. „O tom bych raději nemluvil.“

Guthric přistoupil k bratrovi a poklepal mu lehce na záda. „Pojď se mnou, Cædmone. Něco ti chci ukázat.“

Guthric vyvedl bratra ze stáje, ujistil se, že otec není nikde nablízku, a přeběhl s ním podél živého plotu do severní části vnitřního dvora. Bylo odpoledne, a tak časně zjara stálo slunce ještě nízko a plot vrhal dlouhé stíny.

„Pospěš si,“ pobízel ho Guthric.

„Kam jdeme?“ ptal se Cædmon mrzutě, a přece se zájmem.

„Do pivovaru.“

Bylo to malé stavení ze dřeva jako všechny budovy ve dvoře jen zřídka využívané. Pivo se vařilo vždy na dva měsíce a plné sudy se uchovávaly ne tady, nýbrž v některé z uzamčených zásobáren.

Přede dveřmi stál muž.

Guthric se zdvořile uklonil. „Ohthere.“

Housecarl mu úklonu oplatil. „Chcete dovnitř?“

„Jestli nás tam pustíš. A jestli o tom pomlčíš.“

Ohthere lhostejně pokrčil rameny. „Žádné skopičiny.“ Obrátil se ke dveřím a zvedl těžkou petlici. Otevřel dveře a pokynul chlapcům, ať jdou dovnitř.

Cædmon Guthrika váhavě následoval. „Co tu k čertu pohledáváme?“

Guthric vstoupil do temné místnosti bez oken. Nejprve nevnímal nic než silný pach kvasnic, pak v šeru rozpoznal několik postav.

„Tady je, Cædmone, ten pirát, který tě postřelil.“

Na vlhké podlaze z udusaného jílu seděli čtyři muži. Měli spoutané ruce a nohy a mžourali do světla, které sem proudilo otevřenými dveřmi. Tři byli světlovlasí, jeden tmavý. Vlasy jim spadaly až na ramena a oba starší měli krátký plnovous. Jejich nepřepásané haleny byly potrhané a špinavé, avšak Cædmon si povšiml, že jsou z dobré vlny, obarvené nahnědo či úplně načerno. Anglosasové zpravidla nenosili tak tmavé oblečení. Pokud muži kdy měli nějaké boty, pak jim je odebrali, neboť byli bosí.

Pátý muž ležel bez hnutí na zemi. Oči měl zavřené, ale víčka se mu chvěla, byl tedy vzhůru. Obnažená záda měl poseta podlitinami. Na mladém obličeji bez vousu bylo vidět zaschlou krev a nos měl zlomený. Opuchlá chodidla a lýtka byla zbarvena do modročerna. Za celý svůj život nespatřil Cædmon žádného tvora tak zuboženého.

Odvrátil se. „Bože můj…“

„Otec je nechal všechny zbít,“ slyšel Guthrika za svými zády. „Nakonec se přiznal tady ten, že na vás střílel. Asi bych to na jeho místě taky udělal, i kdyby to nebyla pravda, jen abych měl pokoj. No, a když s nimi naši chlapi skončili, ujal se ho Dunstan. Tráví tu s ním skoro každou volnou chvilku. Upřímně řečeno, stal se Erikem přímo posedlý. A kdyby ses teď Erika zeptal, jak si představuje peklo, vsadím se, že by to pro něj bylo Helmsby.“

Když muž uslyšel svoje jméno, otevřel oči. Cædmon usoudil, že Dán nebude o moc starší než on sám, nanejvýš sedmnáctiletý. Když Erik pohnul hlavou, odhrnuly se tmavé vlasy zakrývající mu část obličeje a odhalily na jeho líci dlouhou čerstvou řeznou ránu. Jeho tmavošedé oči zíraly nehnutě na Cædmona. Ten se k němu neodvažoval přistoupit blíže. Děsil se výrazu triumfu či pohrdání, který by se objevil v jeho očích, až by ho uviděl kulhat.

„Eriku… Rozumíš mi?“

Mladý Dán přikývl. „Musíš mluvit pomalu.“ Měl nečekaně vlídný a příjemný hlas.

Ale Cædmon mu neměl co říct. Předtím toužil zabít toho muže, který ho zmrzačil, ale když jej teď viděl před sebou, připadala mu ta myšlenka naprosto nepatřičná. Představoval si ryčící nestvůru s rohatou přilbou na hlavě, svírající v mohutné pěsti zakrvavený meč a v druhé válečnou sekeru. Ne tohoto ubožáka na zemi.

„Ty… ty jsi na mě opravdu střílel?“

„Ano. Z plujícího člunu je těžké střílet na…,“ hledal slovo, „pohybující se cíl. Chtěl jsem tě zabít.“

„Proč?“

„Abych ti zabránil varovat ostatní.“

Cædmon zvolna přikývl a v duchu se s hořkou ironií otázal, zda by pro oba nebylo lepší, kdyby ho Erik trefil přímo do srdce. „Ale co jste tu vlastně hledali? Co jste od nás chtěli?“

Erik pohrdavě zkřivil koutek úst. „Každá země patří tomu, kdo si ji dokáže dobýt. A kdo svoji zemi neumí bránit, nemá na ni právo. Jako ten váš pobožný svatoušek, co jste si ho posadili na trůn…“

Jeden z jeho druhů ho ostře napomenul ve svém jazyku, znějícím Cædmonovým uším příliš tvrdě a nemelodicky, přesto však natolik podobném jeho řeči, že rozeznal slova „dost“ a „opatrně“.

Pomalu zavrtěl hlavou. „Nebyli jste víc než piráti. Neposlal vás váš král.“

„Ne.“ Erikův pohled zesklovatěl. „Ne, neposlal…“ Oči se mu zavřely.

Cædmon se rázně odvrátil a vyšel ven ze dveří. „Přeji si, aby ho Dunstan nechal na pokoji.“

Guthric vyšel ven za ním. „To vidím černě.“

Cædmon se postavil před něj a zuřivě udeřil svou holí do mokré země. „Po právu by měl přece patřit mně!“

Guthric rozhodil paže. „Pak si promluv s otcem. Na tebe on někdy dá. Žádej svoje právo, neumím si představit, že by ti je odepřel.“

Cædmonovi začalo svítat. „Tak proto jsi mne sem přivedl, že? Je ti líto toho prokletého dánského ubožáka.“

Guthric zavrtěl energicky hlavou. „Přivedl jsem tě sem, abys viděl, jak se věci mají.“

„Ale přeješ si, abych se postaral o to, aby ho Dunstan nechal na pokoji.“

Guthric odvrátil pohled. Upřeně zíral do země a tiše řekl: „Dunstan je surovec, Cædmone.“

„Dunstan je náš bratr. Proč bych neměl věřit, že to dělá kvůli mně?“

„Protože obvykle dáváš přednost pravdě.“

Cædmon se vztekle odvrátil. „Řekl bych, že surovec je ten dánský pirát. Neměl nejmenší právo přepadnout nás na našem pobřeží. A vyplenit Metcombe. A zranit mě.“

„Nejsem si jist, zda měl vůbec na vybranou. Lodi velel jeho strýc. Ten je mrtev. Stejně jako dva Erikovi bratranci. Co bys dělal, kdyby po tobě otec žádal, abys s ním vyplul na loupežnou výpravu proti Dánům?“

„To by ho ani ve snu nenapadlo.“

„Pak se ti lehce soudí.“

Cædmon si odfrkl. „Vezmi si nůž, Guthriku, a zapíchni si ho do nohy. Rozřízni si šlachy, udělej ze sebe mrzáka. Potom si promluvíme dál.“

Helmsby, duben 1064

Přišlo jaro. Ponuré měsíce nečinnosti a vysedávání doma konečně skončily a všechna pole byla obdělána. Krátce po Velikonocích, jednoho na tuto roční dobu nezvykle teplého dne, se Ælfric s Dunstanem a dvanácti svými muži vydal do Metcombe k soudu, který se zde konal pravidelně každé čtyři týdny. Tentokrát měli sedláci z této vesnice pod přísahou odevzdat thánovi z Helmsby svoji půdu. Cædmon měl jet také, ale tvrdil, že ho noha obzvlášť silně bolí. Byla to lež. Naopak, už dlouho žádnou bolest necítil. Ale přivádělo ho do rozpaků, když kvůli němu museli jet ostatní pomalu. A taky těžce nesl, jak s ním poslední dobou i ti největší mrzouti mluvili s nucenou veselostí a jak se vyhýbali pohledu na jeho nohu. Ne, bylo mu mnohem milejší zůstat doma.

Seděl se svými mladšími sourozenci na prosluněné louce před síní. Všude vládl klid a pokoj. V blízké stáji zadupala kráva. Otevřenými dveřmi sem zaváněl pronikavý pach slámy a hnoje. Zevnitř vyšla děvečka se dvěma těžkými vědry mléka a odnášela je k obytnému stavení. Z hájku za živým plotem se ozvala kukačka.

Guthric ležel na zádech a mžoural do modré dopolední oblohy. Hyld si s sebou vzala ven vřeteno; stejně jako její matka nedokázala zůstat ani chvilku bez nějaké užitečné činnosti. Sedmiletý Eadwig uzmul Guthrikovi nůž a rozřezával na kousky žábu.

„Eadwigu, musíš to dělat?“ hubovala ho Hyld. „Dělá se mi z toho špatně.“

Eadwig pokračoval nevzrušeně dál a zeptal se Guthrika: „Proč jel otec do Metcombe s tak velkou družinou?“

„Aby byla přísaha před soudem setniny právně platná, musí být vykonána před dvanácti svědky. Kdo je chytrý, přivede si s sebou vlastní svědky.“

„Co je… setnina?“

„Správní okrsek. Celá Anglie je rozdělena na hrabství a hrabství se dále dělí na okrsky, které se nazývají setniny.“

„Northumbrie ne,“ namítla Hyld.

Guthric se zapitvořil. „Mluvil jsem o Anglii. Ne o té pustině na severu, kde žijí divoši.“

„Ale proč se setnině říká setnina?“

„Protože se každý okrsek sestává ze sta lánů. Nebo by aspoň měl.“

Eadwig podržel žábu proti světlu. „A co je lán?“

Guthric zasténal a chytil se za břicho. „Podívej, Eadwigu, vidíš tu díru v mém břiše?“

Eadwig se zahihňal. „Tak co to je?“

„Lán je kus země. Docela velký kus, postačující k uživení velké rodiny. Dříve, když obhospodařovali všichni bratři, bratranci a tak dále jeden dvorec a žili spolu v jednom domě, byl lán ten kus země, který společně obdělávali. A podle lánu se ještě dnes vyměřuje výše daní.“

„A proč nebydlíme společně se všemi našimi bratranci? A se strýcem Athelstanem?“

Guthric a Hyld se zasmáli. „Ano, to by bylo krásné,“ mínila Hyld. „Pak by tu určitě nikdy nebyla nuda.“

„Nevím, Eadwigu,“ zavrtěl hlavou Guthric. „Časy se prostě změnily. Zeptej se Cædmona, třeba ti poví, jak k tomu došlo.“

Cædmon pokrčil rameny. „Nemám tušení.“

Guthric se na něj zamračil a obrátil se znovu k mladšímu bratrovi. „Myslím, že teď bychom si měli promluvit o tom, že i žáby jsou Božími tvory a co čeká v pekle na ty, kdo bezbranné malé žabky krájejí nožem na kousky.“

Eadwig na něj vykulil oči. Zjevně si nebyl jist, jak vážně to Guthric míní. Pro všechny případy se přestal svojí obětí dál zaobírat.

„A co na ně čeká?“ zeptal se nejistě, zmítán strachem a zvědavostí.

„Nu, já se mohu jen dohadovat. Musíme se zeptat otce Cuthberta. Ale umím si představit, jak jsou stovkami malých ďáblíků rozřezáni na malé kousky. A potom…“

„Nech toho, Guthriku,“ zarazila ho Hyld. „Vylekáš ho.“ Pohladila Eadwiga po světlých loknách.

Eadwig se kradmo chytil podolku jejích šatů. „A co se stane s těmi, kteří se válejí na slunci, místo aby z prázdných stájí důkladně vykydali hnůj, jak to přikázal otec?“

Guthric se zašklebil do slunce. „Blaženi budiž porobení, neboť budou utěšeni.“

Tentokrát se zasmál dokonce i Cædmon: „Na někoho, kdo by rád do kláštera, máš pořádně prořízlou pusu.“

„Kromě toho to správně zní: Blaženi budiž truchlící, neboť budou utěšeni, “ poznamenala Hyld.

Guthric zvedl své úzké ruce s dlouhými prsty a mávnutím zahnal všechny námitky. „Kdoví, jak to zní doopravdy. Na to, co nás otec Cuthbert učí o bibli, je asi takové spolehnutí jako na aprílové slunce, to se vsadím.“ Nato se s povzdechem posadil. „Přesto bych se měl raději pustit do práce, abych neměl další malér. Co kdybys mi trošku pomohl, Eadwigu?“

Hošík nakrčil nos. „Ať ti pomůže Ine.“

Guthric ho chytil za rukáv a vytáhl na nohy. „Pojď, ty kůže líná. Do práce!“

Sotva zmizeli ve stáji, ozval se na pěšině před branou dusot koňských kopyt. Cædmon zvedl překvapeně hlavu. Otec to být nemohl, na něj bylo ještě příliš brzy.

Do brány vjela na dvůr skupina několika jezdců a zamířila přímo k síni. V jejich čele jel statný, asi čtyřicetiletý muž s širokými rameny, mohutným světlým knírem a impozantním mečem po boku. Měl na sobě drahocenný plášť a jel na koni, jakého Cædmon ještě nikdy neviděl. O takových koních pouze slýchal. V řeči jeho matky pro ně byl výraz destrier  – válečný oř. Byl to hrozivě veliký a silný hřebec s jemnými údy a lesklou černou srstí, ušlechtilou hlavou a zvlněným bujným ohonem. Sedlo i uzda byly bohatě zdobeny stříbrem. Druzí muži byli oděni méně okázale a seděli na obyčejných koních. Byli však až po zuby ozbrojení a na hlavách měli matné helmy s ochranou nosu. Housecarlové, usoudil Cædmon.

Před domem se zastavili a sesedli z koní.

Cædmon se k nim spěšně přibelhal a zdvořile se před honosně oblečeným mužem uklonil. „Buďte vítán, mylorde. Cædmon z Helmsby k vašim službám.“

Návštěvník se usmál a ukázal dvě řady pravidelných zdravých zubů. Úsměv dodal jeho tváři přívětivosti, až jakési lehkovážnosti, zároveň však měl v sobě cosi znepokojivého. Jeho světlemodré oči zůstaly bez úsměvu a pronikavě si jej prohlížely.

„Kde je tvůj otec, hochu?“

„Odjel na  folcmot do Metcombe. Čekáme ho až k večeru. Jestli na něj chcete počkat, vstupte prosím dovnitř.“

Neznámý zkřížil ruce na prsou a naklonil hlavu ke straně. „Vím, že lidé z Východní Anglie jsou pověstní svou pohostinností, ale není trochu nebezpečné zvát do domu svého otce muže, jehož jméno neznáš?“

Cædmon se nervózně kousl do rtu a rozpačitě přikývl. „Nevěděl jsem, jak se vás na ně mám zeptat.“

Muž se tiše zasmál. „Jdi a ohlas své matce, že Harold Godwinson ji pokorně prosí o kousek chleba a hlt piva.“

Vznešená návštěva uvedla celou domácnost do vzrušení a zmatku. Jméno Harolda Godwinsona znalo na Helmsby každé malé dítě, ale nikdo kromě Ælfrika a Marie se s ním dosud nesetkal. Harold Godwinson byl hrabětem z Wessexu, což z něj samo o sobě činilo mocného muže, neboť Wessex byl největším a nejvýznamnějším hrabstvím Anglie. Ale to nebylo všechno. Byl také švagrem krále Eduarda – neoblíbená bezdětná královna Edith byla Haroldovou sestrou. Haroldovi bratři byli hrabata z Northumbrie, Východní Anglie a Kentu. Stručně řečeno, zatímco zbožný král Eduard se věnoval stavbě kostelů, vládli Godwinsonovi Anglii a Harold vládl Godwinsonům.

Marie poslala Cædmona a Guthrika, aby jeli svému otci naproti, a oni se neprodleně vydali na cestu. V lese bylo chladno a svěží jarní zeleň stromů a keřů zářila ve slunečních paprscích.

„Co pro všechno na světě jen může Harold Godwinson od našeho otce chtít?“ nadhodil Cædmon zamyšleně.

Guthric pokrčil výmluvně rameny. „Nemám zdání. Ale určitě to nebude nic příjemného.“

Cædmon na něj udiveně pohlédl. „Proč myslíš? Nejspíš je to jen zdvořilostní návštěva. Znají se ještě z dob, kdy společně bojovali proti Walesanům. Kromě toho býval taky Harold hrabětem z Východní Anglie.“

„Správně. Dokud jeho otec, hrabě Godwin, nespadl u královské tabule mrtev ze židle a konečně tak neuvolnil místo Haroldovi, který se už nemohl dočkat, až dostane do svých rukou Wessex. Okolnosti Godwinovy smrti nebyly nikdy objasněny a povídá se ledasco.“

Cædmon zíral na bratra s otevřenými ústy. „Odkud to všechno víš?“

Guthric se ironicky pousmál. „Ačkoli zřejmě většinou budím dojem, že se toulám myšlenkami na míle daleko, poslouchám dobře, co se v síni povídá. Housecarlové mluví v mé přítomnosti, jako bych tam ani nebyl.“

Cædmon ohromeně potřásl hlavou. „A co ještě se o hraběti Haroldovi povídá?“

„Vlastně docela protikladné věci. Jedni tvrdí, že jsou to všechno jen bohapusté pomluvy a že Harold nemá se smrtí svého otce nic společného. Godwin se prostě udusil rybí kostí, a i kdyby ne, pak měl král Eduard na jeho smrti větší zájem než Harold, neboť Godwin byl mocnější, než bylo králi milé.“

„Ale král Eduard je přece světec!“ protestoval Cædmon rozhořčeně. Guthric pomalu přikývl. „Říká se to. V každém případě Haroldovi přívrženci tvrdí, že pro naši zemi je požehnáním, protože potřebujeme silného vůdce, když máme tak slabého krále… promiň, svatého krále, chtěl jsem přirozeně říct. Harold porazil Walesany a přinesl mír do našich pohraničních oblastí. A kromě toho je prý jen přirozené, že udělal ze svých bratrů hrabata z Northumbrie, Východní Anglie a Kentu, protože přece potřebuje spolehlivé spojence. A taky prý, vzhledem k tomu, že je poloviční Dán, uzavře snadněji než kdokoli jiný mírovou smlouvu s norským králem Haraldem Hårderådem a přesvědčí jej, aby se vzdal nároků na anglický trůn.“

„Haroldova matka byla Dánka?“ otázal se Cædmon pobouřeně, jako by Guthric právě řekl, že matka hraběte byla slizká zmije.

„Ano, byla to švagrová krále Knuta.“

„Toho krále Knuta, který byl králem Dánska a Anglie?“

„Přesně toho.“

„A co říkají muži, kteří k přívržencům Harolda Godwinsona nepatří?“

„Všichni se shodují v tom, že je to statečný a udatný vojevůdce. Ale někteří tvrdí, že je chamtivý a touží po moci. Proti hraběti Ælfgarovi z Mercie intrikoval tak dlouho, dokud jej král nezapudil.“

Cædmon se na chvilku zamyslel. „A co z toho je pravda?“

Guthric lhostejně pokrčil rameny. „Pravděpodobně všechno. Anebo taky nic.“

Cædmon si povzdechl. „Pospěšme si raději. Jestli se otec vrátí domů dřív, než ho najdeme, bude si z nás Dunstan utahovat po zbytek života.“

Na půli cesty mezi Metcombe a Helmsby jim v ústrety vyjela skupina jezdců. Dunstan, jedoucí v čele po boku svého otce, na ně posměšně zamával. „Hleďme, Kulhavec a Popleta nám jedou naproti!“

Ælfric ho zpražil rozzlobeným pohledem. „Cædmone, co se stalo?“

„Máme návštěvu, otče. Matka nás posílá, abychom vás pobídli domů.“

Ælfric přimhouřil oči. „Doufám, že to není strýc Athelstan.“

Jeho synové se zasmáli. Měli svého svérázného, věčně podnapilého strýce rádi, ale byla pravda, že se na Helmsby objevoval pouze tehdy, když si potřeboval od bratra vypůjčit peníze.

„Přijel Harold Godwinson, otče.“

Ze skupiny housecarlů se ozval překvapený šum. Ælfric vytřeštil oči a zatvářil se ustaraně. „Co ten tady hledá? Pojďte, nesmíme ho nechat čekat.“

Vrátili se do dvorce nejkratší cestou. Harold Godwinson seděl se svými muži a Marií u stolu. Před ním stál velký pohár a mísy s chlebem a studenou zvěřinou. Když Æfrid vešel, povstal a oba muži se objali.

„Harolde, jaká čest pro můj skromný příbytek.“

Godwinson se tiše zasmál. „Je milé slyšet, že Harold Godwinson je alespoň jednomu anglickému thánovi ještě vítán.“

„Jak můžeš něco takového říkat? Kterému poctivému Angličanovi bys ty mohl být nevítán?“

Godwinson se ironicky pousmál. „Divil by ses… Ale mluvme raději o tobě. Slyšel jsem, že vás přepadli dánští piráti.“

Ælfric přikývl a oba muži usedli bok po boku na lavici. Marie pokynula služce, aby přinesla další pivo.

Ælfric mávnutím ruky odehnal své tři syny, kteří postávali nerozhodně opodál. „Kliďte se odtud. Před večeří vás tu nechci vidět.“

Večeře na Helmsby se konala vždy při západu slunce. Když se pak setmělo, šlo se spát.

Obvykle to bývala veselá a halasná společenská záležitost. U obou dlouhých stolů se shromáždili housecarlové s rodinami, děvečky a čeledíni. Kuchařka nalévala do misek hustou polévku z velkého kotle nad ohništěm a z ruky do ruky kolovaly bochníky chleba, z nichž si každý odlomil kus. Na slámě na zemi dováděli psi a rvali se o kosti, které jim házeli. Po jídle se z kozlíků sundaly dřevěné desky a opřely o stěnu. Poté si každý našel místo ke spaní.

Dnes byla nálada umírněnější než obvykle. Všichni se bavili tlumenými hlasy a kradmo pokukovali po Ælfrikovi a jeho vznešenému hostu, sedícím poněkud stranou na druhé straně stolu. Když dojedli, nechal Ælfric přinést džbán medoviny a poslal Dunstana, aby z truhly v ložnici donesl drahocenný, stříbrem pobitý picí roh. Dunstan byl v okamžení zpátky a předal s náležitou úctou roh své matce, která jej naplnila medovinou ze džbánu a se slavnostním přáním štěstí a požehnání jej podala hraběti z Wessexu. Takové okázalé chování nebylo na Helmsby častým zjevem a všichni u stolu je se zaujetím pozorovali.

„A nyní mi pověz, co pro tebe mohu udělat, Harolde,“ vybídl ho Ælfric. „Nevěřím tomu, že jsi jel takovou dálku jen ze starého přátelství.“

Godwinson lehce nadzvedl ramena. „Člověk v mém postavení má tak málo přátel, že se mu vyplatí i ta nejdelší cesta. Ale jistým způsobem máš pravdu. Vskutku je zde něco, co bys pro mne mohl udělat.“

„Pokud je to v mé moci, pak jako by se již stalo.“

Harold se zhluboka nadechl, položil ruce na desku stolu a chvíli se odmlčel. „Zmínil jsem se ti, že se chystám jet do Normandie za Vilémem Levobočkem.“

Ælfric přikývl.

„Říkám ti upřímně, Ælfriku, byl jsem před deseti lety ve Francii a myslím, že mohu tvrdit, že znám charakter toho podivného národa, avšak Normani jsou zvláštní případ.“ Omluvně se usmál na Marii. „Nic ve zlém, ale já těmhle Normanům, kteří našemu králi tak přirostli k srdci, když u nich vyrůstal, nevěřím, ani co by se za nehet vešlo. Král si přeje, abych jeho jménem navštívil vévodu Viléma, a já samozřejmě přání svého krále splním. Ale neovládám dobře jejich jazyk. Neznám jejich zvyky.“

Odmlčel se a hleděl na Ælfrika a na Marii. Thán z Helmsby mu pohled zpříma oplatil. Pokud tušil, kam Harold míří, nedal to na sobě znát.

„Ovšemže budu mít s sebou půl tuctu učených mnichů, kteří mi přeloží každé slovo, kterému neporozumím. A vévoda Vilém kolem sebe shromáždí dva tucty učených mnichů, aby přeložili jemu, co budu říkat já. Bohužel zůstává politováníhodnou skutečností, že nemám s církví svatou všeobecně, a s bratřími svatého Benedikta obzvlášť, ty nejlepší vztahy. Nehodlám se spoléhat na jejich blahovůli – či spíše bych měl říct na jejich poctivost. Potřebuji spolehlivého průvodce. Nikoho ze vznešených kruhů, rozumíš? Nenápadného mladíčka, který zná jazyk a dá mi vědět, až se moji zbožní rádcové ve svém překladu – řekněme, že zmýlí. Potřebuji někoho, kdo bude na Vilémově dvoře mýma ušima a očima, aniž by si toho někdo všiml.“

Ælfric pomalu přikývl. Následovalo dlouhé mlčení, i zábava v síni přešla do sotva slyšitelného šepotu.

Konečně zvedl thán hlavu. „Cædmone, pojď sem.“

Cædmon se ani nepohnul. Nechal ruce, najednou zvlhlé, ležet v klíně. Beze slova opětoval pohled svého otce.

„Copak jsi hluchý? Pojď sem, jak jsem ti přikázal.“

Guthric kopl Cædmona pod stolem nenápadně do lýtka.

Cædmon se vzpamatoval, pomalu vstal a přistoupil k otci.

„Slyšel jsi, co říkal hrabě Harold, Cædmone?“

„Ano, otče,“ řekl tiše chraptivým hlasem a nervózně si odkašlal.

„Chtěl bys jemu a Anglii prokázat tu malou službu a odcestovat s ním do Normandie?“

Cædmon polkl. Zatřepal víčky, ale pohled nesklopil. Poctivou odpovědí by bylo jasné a jednoznačné ne. Nechtěl opustit Helmsby, svoji rodinu a všechno, co mu bylo důvěrně známé. Ještě nikdy nebyl pryč z Helmsby. Už jen ta myšlenka mu naháněla smrtelnou hrůzu.

„Co je, Cædmone? Odpověz!“

Cædmon se zhluboka nadechl. „Ano, otče, jistě. Je-li to tvým přáním…“

„Tak jest.“

Cædmon přikývl. Měl pocit, jako by dostal ránu do hlavy.

Ælfric se chladně usmál. „Domluveno tedy. Můžeš se vrátit na své místo. O všem dalším si promluvíme ráno.“

Cædmon se obrátil, a když se vracel, byl si dvojnásob vědom svého kulhání. Snažil se držet hlavu zpříma, ale cítil na sobě pohledy všech jako žhavé železo propalující se mu do masa, a tak prošel kolem svého místa u stolu ke dveřím, vyšel ven, a sotva unikl všem těm dotěrným pohledům, rozběhl se. Běžel poprvé od svého zranění. Bylo to spíše nerovnoměrné poskakování, a když doběhl do ovocného sadu, srdce mu tlouklo jako o závod a v hrdle ho pálilo.

Netrvalo ani půl hodiny, a otec ho tam našel. Cædmon se spěšně zvedl z trávy pod jabloní. Ælfric stál krok od něj a bez hnutí na něj hleděl. „Jak jsi mě mohl tak ztrapnit?“

Cædmon odvrátil hlavu a otřel si bradu o rameno. „To jsem snad neudělal. Řekl jsem přece ‚ano‘.“

„Ó, to jistě. Ale jak?“

„Jak nejlépe jsem dovedl. Nejsem zvyklý lhát. A obvykle ti to nevadí.“

Otec se hrozivě zamračil. „Dávej pozor na to, co povídáš.“ Nechápavě zavrtěl hlavou. „Co to jen do tebe vjelo?“

„Proč… proč mě posíláš pryč?“ Hlas mu zadrhával a musel se nadechnout, aby získal ztracenou rovnováhu. „Protože nesneseš pohled na mne, že? Chceš zapomenout, že jeden z tvých synů je mrzák.“

Ælfric netrpělivě mlaskl. „Kolikrát jsem od tebe v poslední době to slovo už slyšel? Ale s tím je teď konec! Přestaň naříkat a hrát si na chudáka. Jsi mladý a zdravý a měl bys děkovat Bohu, že tě zachoval při životě. Místo toho bez ustání běduješ nad svým osudem. Měl by ses stydět. Ne tvoje tělo, nýbrž tvoje mysl je zmrzačená. Nejseš žádnej mrzák, Cædmone. Seš zbabělec s chromou nohou.“

Cædmon byl příliš otřesený tím, co slyšel, než aby se zmohl na odpověď.

Na chvíli zavládlo ticho. Pokusil se na sebe pohlédnout s odstupem, aby posoudil, zda má otec pravdu. Snad souhlasilo, že tráví příliš mnoho času pochmurnými úvahami a lamentacemi nad svým osudem. Ale což k tomu nemá zatraceně dobrý důvod?

„Proto mne tedy posíláš pryč, ano? Protože jsem zbabělec s chromou nohou?“

„Ne.“ Znělo to tvrdě a odmítavě.

Cædmon pomalu přikývl. „Smím odejít?“

„Ne.“

Snášel se vlahý dubnový večer a byla už téměř tma. Ptáci umlkli a všude se rozhostilo ticho. Konečně si Ælfric povzdechl.

„Nejsi jediný, komu se mé rozhodnutí nelíbí. Dunstan soptí hněvem. Dal by s radostí pravou ruku do ohně, jen kdyby mohl doprovázet Harolda do Normandie a podívat se do světa.“

„Dunstan má smůlu, že se nedokážeš obejít bez jeho společnosti.“

„U všech svátých, Cædmone! Vybral jsem tebe, protože jsi nejchytřejší z mých synů.“

Cædmon si posměšně odfrkl a otec ho chytil ne zrovna jemně za rameno. „Chybí ti úcta, synu.“

Chlapec mu pohlédl do očí. „Ano, zbabělec by se neměl takhle chovat.“

„Ty…“

Cædmon ustoupil o krok dozadu a zvedl ruku ve smířlivém gestu. „Promiň. Nechci tě rozzlobit a určitě jsem tě nechtěl ztrapnit před tvým vznešeným hostem. Ale nejsi ke mně upřímný, otče. Kdybys chtěl poslat svého nejchytřejšího syna, vybral bys Guthrika.“

Tentokrát si odfrkl Ælfric a pustil ho. „Poslat toho snílka, který je myšlenkami stále bůhví kde? A Guthric neovládá jazyk tvé matky ani zpolovic tak dobře jako ty.“

„To není pravda, a Guthric není ani zdaleka tak beznadějný snílek, za jakého ho pokládáš. Ale nechci, abys ho posílal místo mě. Přeju si jen, abys mi řekl popravdě, proč sis mě vybral.“

„Řekl jsem ti pravdu, a na tvém místě bych si rozmyslel pochybovat o mém slově.“

Cædmon si sice nebyl v té chvíli jistý tím, zda je zbabělec plný sebelítosti, či nelítostně zapuzený mrzák, věděl však s jistotou, že si nehodlá hrát na mučedníka a riskovat hněv svého otce, a tak byl raději zticha. Ælfric vzhlédl k noční obloze a utrhl zamyšleně květ ze stromu. „Jednoho dne mi budeš vděčný, věř mi.“

Cædmon se tajně ušklíbl. Tomu vskutku uvěřit nedokázal. „Smím se tě na něco zeptat, otče?“

„Samozřejmě.“

„Proč musíme dělat, co si přeje Harold Godwinson?“ Těžko se mu hledala správná slova. „Co mu dává právo přijít sem a žádat jednoho z tvých synů?“

„Je to nejmocnější muž v Anglii, Cædmone. Sotva se najde někdo, kdo si může dovolit odmítnout přání Harolda Godwinsona. Ne za těchto časů.“

„Ty jsi přece králův thán a nejsi podřízen nikomu jinému.“

„Harold Godwinson jedná královým jménem. V tomto případě určitě.“

„Je přece jasně stanoveno, čím jsi povinován svému králi. Daněmi, vojenskou službou, dodáním mužů na stavbu mostů a údržbu cest. To je vše.“

„Tak to stojí v listině staré bezmála sto let. Ale od té doby se svět změnil. Když král Æthelred připsal tvému pradědovi Helmsby, bylo dost velké, aby uživilo celou rodinu. Více jak šestkrát větší než dnešní. Ale tvůj předek je rozdělil mezi své syny.“

„Ano, vím. Proto jsou všichni sousedé našimi příbuznými. Jako například strýc Olaf z Blackmore.“

„Tak jest. Můj otec byl chytřejší. Zbylou půdu už dál nedělil, přenechal ji mně, svému nejstaršímu synovi. Ale nepomyslel už na to, co bude s mým bratrem. Poslal Athelstana ke královu dvoru a dnes je z něj povaleč a budižkničemu.“

Cædmon se při vyslovení strýcova jména bezděčně pousmál. „Je-li tomu tak, proč nedovolíš Guthrikovi, aby šel do kláštera?“

Ælfric netrpělivě mávl rukou. „To je úplně jiná otázka, která se tě netýká. Chci ti říct tohle: jsme na tom nevalně s penězi. Proto jsem musel lidi z Metcombe oloupit o jejich půdu. Dlužím peníze Koruně, Cædmone, hromadu peněz. Už léta jsem nezaplatil daně v plné výši. Mnoho malých thánů vězí ve stejných potížích. Z toho však existuje snadné východisko. Dnes to tak dělají mnozí. Vstoupí do služeb většího a bohatšího šlechtice. Existuje pro to latinské slovo. Commenclatio. Zavážou se službou mocnějšímu thánovi či hraběti a mají po starostech.“

„A ty jsi přistoupil na… commenclatio s Haroldem Godwinsonem?“

Ælfric váhavě zavrtěl hlavou. „On by rád. Ale já nechci. Nemohu…“

„Ty Godwinsonovi nevěříš,“ poznal Cædmon s překvapením.

Ælfric sklíčeně pokrčil rameny. „Je bezpochyby velikým a úctyhodným mužem. Je to můj starý přítel a spolubojovník. Snad si v tvých očích získá více tvé úcty, když uslyšíš, že mému bratru Athelstanovi zachránil jeho ničemný život. Ale nelíbí se mi představa být závislý na Haroldově milosti. Když jde do tuhého, jsou Godwinsoni až příliš ochotni obětovat své přívržence. Musel jsem mu tedy nabídnout něco jiného.“

Cædmon se odvrátil a položil si ruku na ústa. Takže tys mě prodal, pomyslel si ohromeně. Vyhandloval jsi mě jako dobytče.

Sevřel ruce v pěst, a když si toho povšiml, schoval je v podpaží. „To mám takovou cenu?“

Ælfric se neradostně usmál. „Měl bys být hrdý. Skutečně mu pomůžeš vyřešit jednu z jeho největších starostí.“ Položil zlehka synovi ruku kolem ramen. „Mohl bys dopadnout mnohem hůř než vstoupit do služeb Harolda Godwinsona. Je to mocný muž, a když budeš vědět jak na to, můžeš z něj mít velký prospěch.“

„A když to nebudu vědět?“

„Pak skončíš v dračích pařátech a budeš rozdrcen na maděru, Cædmone. Takový už je svět.“

Bosham, duben 1064

Cædmon seděl na balvanu na břehu moře, třásl se zimou a hleděl k pěti lodím, které se na kotevních řetězech se skřípěním pohupovaly nedaleko břehu. Foukal řezavý vítr a hnal těžké mraky směrem k pevnině. Cædmon si přitáhl svůj vlající plášť blíže k tělu. Teplé jarní počasí nevydrželo dlouho. Co odjeli před třemi dny z Helmsby, téměř nepřetržitě pršelo.

Na pláži panoval hektický ruch. Přes duny sem přicházeli ozbrojení muži a zařazovali se vždy do jedné z pěti skupin, vytvářejících se na mokrém písku – byly to osádky lodí. Nosiči přinášeli na palubu zásoby, housecarlové přepravovali tajemně vyhlížející bedny, snad dary pro vévodu Viléma. A všichni ti lidé Cædmona ve spěchu míjeli a nevěnovali mu víc pozornosti než kamenu, na kterém seděl. Obratně ho obcházeli, ale žádný z nich se neobtěžoval věnovat mu jediný pohled. A trvalo to už celé tři dny. Cædmon se občas v duchu sám sebe ptal, zda se snad nestal neviditelným.

Vysvobodil ho jednoduše oděný neozbrojený muž, který k němu přistoupil a řekl: „Tumáš, podrž ho a vezmi ho na palubu, ať děláš taky něco užitečného.“

Cædmon rychle vstal. „Jistě, jen…“

Ale muž už mu posadil na loket sokola, do druhé ruky mu vtiskl vodítko a byl tentam.

„… nemám rukavici,“ dokončil Cædmon tiše svoji námitku. Honem si omotal lem pláště kolem ruky, než sokol stačil zatnout drápy. Opět opatrně usedl. Snažil se vystříhat prudkých pohybů, aby ptáka nevyplašil, a kriticky zkoumal jeho malou hlavu zakrytou koženou čepičkou. Pak si povzdechl. „Tak tedy vítej. Nejspíš jsi stejně záludná potvora jako ty ostatní tvého druhu, a jestli si nedám pozor, vykloveš mi oči. Ale pořád jsi mi milejší než vůbec žádná společnost.“

Během neradostné a únavné jízdy z východní Anglie sem na pobřeží se někdy cítil tak osaměle, že si vedle sebe představoval Guthrika a vedl s ním dlouhé dialogy. To trochu mírnilo jeho stesk po domově a pomáhalo mu to zapomenout na zimu, vlhko a hlad.

K jeho zklamání se nezastavili ani ve Westminsteru, kde král nyní osobně dohlížel na stavbu nového klášterního kostela, ani ve Winchesteru. Harold Godwinson měl naspěch.

První krátkou noc strávili na jednom z jeho statků nedaleko Maldonu a jeden z mužů přednášel večer v síni dlouhou báseň líčící urputnou bitvu, kterou v Maldonu svedl proslulý Byrhtnoth proti Dánům a nakonec ji prohrál. Přednes eposu na Cædmona hluboce zapůsobil. Samozřejmě znal průběh bitvy i onu píseň, neboť Maldon se nacházel nedaleko Helmsby, ale ještě nikdy ji neslyšel v tak vynikajícím podání. Připadalo mu, jako by se bitevní vřava odehrávala přímo před jeho očima, jako by na vlastní uši slyšel řinčení zbraní a kletby umírajících bojovníků.

Druhého večera přijeli do dalšího sídla hraběte v Sussexu a třetí den konečně do Boshamu, kde Haroldovi patřil další dům, největší, jaký kdy Cædmon spatřil. Nad hodovní síní se tyčilo ještě jedno patro, kde měl hrabě svou soukromou komnatu, která sloužila jemu i jeho milence Edith nejen jako ložnice, nýbrž i jako bezpečná úschovna jeho pokladnic, relikvií, zlatých pohárů a dalších drahocenných předmětů. Také jejich četní synové a dcery, jakož i hodnostáři domácnosti měli své vlastní komnaty. Cædmon se ptal sám sebe, jaké to asi je, mít sám pro sebe celou světnici či se o ni dělit pouze se svými bratry. Vůbec si to neuměl představit.

V Boshamu byly přípravy na plavbu do Normandie v plném proudu. Shromáždili se tu všichni thánové, housecarlové i vojáci, kteří měli hraběte na cestě doprovázet. Cædmon ohromeně zíral na to množství mužů. Jistě jich nebylo méně než sto. Snažil se nikomu nepřekážet v cestě a být co nejméně nápadný. Většinou se krčil někde v koutku. Nikdo si ho nevšímal a on se neodvážil nikoho oslovit. V Haroldových sídlech panovaly hrubší mravy, než na jaké byl zvyklý. Hodně se tu pilo a muži se pak pouštěli do hádek a ostrých sporů. Jak se zvětšoval doprovod, začínalo být v síni těsno. Poslední noc si Cædmon jen s obtížemi našel místo ke spaní a téměř nezamhouřil oko. Stropní trámy vysoko nad ním se otřásaly chrápáním opilých a nalevo od Cædmona se jeden z Haroldových housecarlů veselil se služkou. Muž po Cædmonově pravici sice nechrápal, zato mu ale ukradl přikrývku. Chlapec se bál vyžádat si ji zpátky, a tak raději celou noc mrzl a naslouchal s podivnou směsicí zděšení a fascinace nepříliš tlumeným výkřikům rozkoše nenasytné kuchtičky. Usnul teprve, když se škvírami v dřevěných stěnách dralo dovnitř šedavé ranní světlo.

Ráno se hrabě Harold odebral s celou svojí suitou do malého kostelíka v Boshamu, aby se pomodlil za zdar výpravy, a pak už se jelo na pobřeží.

„A co se bude dít dál?“ ptal se Cædmon sokola. Pták naklonil hlavu na stranu, přeběhl mu po paži až k zápěstí a jeho ostré drápy bez obtíží pronikly tenkou vlněnou látkou a zaťaly se mu do kůže.

Cædmon se ušklíbl. „Horší už to být nemůže.“

„Hej, ty kulhavče! Jsi Cædmon z Helmsby?“

Muž před ním měl na sobě drátěnou košili, přilbu, oštěp, kopí a válečnou sekyru a vypadal, jako by si s rozkoší dal k snídani hned několik anglosaských výrostků s kulhavou nohou.

„Ano.“

„Pak hybaj na palubu! Tvoje loď je ta první vpředu.“

Cædmon vstal a následoval muže, kteří se ubírali k první a největší z lodí, na níž bude plout i sám hrabě Harold. Když došli k moři, všichni si sundali boty a kalhoty, vyhrnuli si své po kolena dlouhé pláště a vstoupili do vln. Nikdo se nenabídl, že Cædmonovi podrží sokola, a tak mu nezbývalo než vyplout do ciziny v mokrých botách.

Námořníci jim slíbili příznivý vítr a lodě skutečně klouzaly po šedozelené hladině s překvapivou rychlostí. Když se Cædmon ohlédl, spatřil za sebou zbylé čtyři lodě, které je vějířovitě následovaly jako hejno hus svého vůdce. Zelené zvlněné pahorky a křídově bílé útesy anglického pobřeží brzy zmizely z dohledu. Cædmon pocítil na prsou zvláštní tlak, jako by ho sevřela medvědí tlapa a vytlačila z něj všechen vzduch. Cítil se jako vyhnanec, vykořeněný, odříznutý od všeho důvěrně známého, od všech svých jistot.

„Neohlížej se, můj mladý příteli, budoucnost Anglie leží před námi,“ zašeptal mu do ucha sametově hladký hlas.

Cædmon prudce zvedl hlavu. „Cože?“

Před ním stál mladý mnich, který se přiblížil k lodnímu zábradlí tak tiše, že si ho Cædmon vůbec nevšiml. Byl to hubený muž tak malého vzrůstu, až musel zaklánět hlavu, aby na Cædmona viděl. Na první pohled nevypadal o mnoho starší než Dunstan, ale tonzura v jeho tmavě plavé kštici dokazovala, že už složil slib. Pohled jeho tmavých očí měl v sobě zvláštní, skoro neskutečnou veselost, která Cædmonovi s píchnutím u srdce připomněla Guthrika.

„Co jste říkal, bratře?“

„Slyšel jsi, co jsem říkal. Ale pochopil jsi, co jsem tím mínil? A možná ještě důležitější je otázka: Pochopil jsem já, co jsem svou otázkou mínil? Kdoví.“ V jeho černých očích to šibalsky zajiskřilo. „Jmenuju se Oswald.“

„Cædmon.“

„Ach, ano, vím. Stejně svaté jméno jako to moje. A jak říkáš svému opeřenému společníkovi?“

Cædmon pohlédl na sokola na své paži a svraštil čelo. „Nevím, bratře. Svěřili mi ho ve spěchu a nikdo mne nezpravil o jeho jménu.“

„Pak bychom mu měli nějaké vybrat. Co bys řekl jménu Guillaume?“

Cædmon bez nadšení opakoval to podivné jméno, aby si je vyzkoušel na jazyku. „Co je to za jméno?“

Bratr Oswald na něj vážně pohlédl. „Jméno, které budeme často slýchat. Znamená Vilém.“

„Aha.“

„Někdo mi pošeptal do mého chlupatého ucha, že mluvíš normansky.“

Cædmon přikývl. „Má matka pochází z Normandie. Ale žije už dlouho v Anglii,“ dodal spěšně, jako by šlo o nějakou skvrnu na její dobré pověsti. „Nikdy nepřestala mluvit svým rodným jazykem a naučila mu i mne, mé bratry a mou sestru.“

Bratr Oswald sevřel jemnýma rukama zábradlí a zahleděl se do stříkajících vln. „Tvůj otec byl v exilu s králem Eduardem?“

Cædmon nerozhodně pokýval hlavou. „Přesněji řečeno můj dědeček. Můj otec se v exilu narodil. Byl ještě chlapec, když se vrátil spolu s králem do Anglie a stal se thánem z Helmsby… Proč to všechno chcete vědět?“ zeptal se s náhlým podezřením.

Obličej bratra Oswalda se rozzářil v odzbrojujícím úsměvu. „Moji confratres mne poslali, abych se ti podíval na zoubek. Jsou k smrti uraženi tím, že si hrabě Harold veze svého vlastního překladatele.“

Cædmon musel jeho úsměv opětovat. „Kéž by mě byl raději nechal na pokoji a já mohl zůstat tam, odkud pocházím.“

„Mohu jim tedy vyřídit, že nemáš v úmyslu hrát si na důležitého a snažit se získat Haroldovu přízeň zpochybňováním jejich důvěryhodnosti?“

„To tedy určitě ne,“ ujistil ho Cædmon horlivě.

„To je uklidní. Takže ty nikterak netoužíš po oslnivém dvoře vévody Viléma?“

Cædmon zavrtěl hlavou, zvedl levou ruku a pohladil sokola opatrně po peří. Pták sklonil zahnutý zobák a nastavil laskajícím prstům svou bílou hruď.

Oswald se odvrátil a s povzdechem se opřel o zábradlí. „Ach ano. Proč by to u tebe mělo být jiné než u mne?“

„Vy jste také nechtěl na tuto cestu?“ zeptal se Cædmon, potěšený, že našel někoho, kdo je na tom stejně jako on.

Oswald zavrtěl hlavou. „Z téhle věci nemůže vzejít nic dobrého.“

„Co tím míníte?“

Bratr pokrčil rameny. „Král Eduard miluje Normany a Normandii. Možná víc, než je pro Anglii zdrávo. Naproti tomu hrabě Harold Normanům nevěří, co by se za nehet vešlo, a nic dobrého od nich nečeká. Přesto posílá král k Vilémovu dvoru právě jeho. A vsadím se, že Vilém nedůvěřuje Haroldovi stejně jako on jemu. Připadám si, jako bych se dostal mezi kladivo a kovadlinu, a není to nejlepší pocit. Nu, musím jít, příteli Cædmone. Zůstaň při dobré mysli, u kormidla stojí sám hrabě Harold, nic nám nehrozí. Je vynikajícím námořníkem. To má po svých vikinských předcích,“ dodal suše a chystal se odejít.

„Počkejte ještě,“ zarazil ho Cædmon z náhlého popudu. Už tři dny s nikým nepromluvil téměř ani slovo. Nechtěl přijít o společnost. „Ze kterého kláštera pocházíte, bratře?“

„Z Ely.“

„Tam chtěl můj bratr. Ale otec mu to nedovolí.“

Oswald nasadil výraz žertovného nesouhlasu. „Tvůj otec riskuje spásu své duše… Proč chce tvůj bratr do kláštera?“

„Chce se naučit číst.“

„To je nebezpečná dovednost.“

Cædmon na něj překvapeně pohlédl. „Proč to říkáte?“

„Protože jsem to poznal sám na sobě. Nic nevzdálí člověka Bohu více než vědění. Pověz to svému bratrovi.“

Cædmon se pousmál. „Je jako vy, víte?“

Oswald mu úsměv oplatil. „Pak mu pověz, aby se držel od všech klášterů co nejdál.“ A s tím odkráčel.

Vítr zesílil a Cædmon musel brzy opustit svoje místo u zábradlí. Když pomalu kráčel na záď lodi, s překvapením usoudil, že za celý svůj život neviděl tolik zvracejících mužů. Vtom se za ním ozval veselý hlas: „Nu, Cædmone, ty, já a Odin jsme zřejmě jediní skuteční námořníci na palubě.“

Cædmon otočil hlavu a u kormidla spatřil Harolda Godwinsona. S rozesmátýma očima a vyceněnými zdravými zuby mu na okamžik připomněl divokého Vikinga tak silně, že málem zděšeně couvl.

„Kdo je Odin, mylorde?“

Harold na chvilku zvedl ruku z kormidla a ukázal na sokola. „Můj nejlepší kousek. Jezdíš často na hony se sokolem, chlapče?“

Cædmon zavrtěl hlavou. „Ještě nikdy jsem to nezkoušel, mylorde.“ Tak hříšně nákladnou kratochvíli si jeho otec nemohl dovolit.

Harold se zamračil. „Co to jen sokolníka napadlo, svěřit ti Odina? Dávej na něj dobrý pozor. Jestli ti uletí, přijdeš do pekla.“

Cædmon si omotal vodítko kolem levé ruky pevněji. „Buďte bez starosti. Co znamená Odin?“

„Je to jméno jednoho ze starých bohů.“

„Ach… těch dánských,“ procedil Cædmon s dost těžko skrývaným pohrdáním.

Harold na něj pohlédl a v koutku úst mu zaškubalo. „I tvoji anglosaští předkové se modlili k Odinovi, než z Irska nebo Říma dorazili mniši, kteří je obrátili na pravou víru.“

Cædmon si nebyl vůbec jist, zda tomu má věřit.

Harold přesvědčivě kývl. „Tak to bylo. A většina seveřanů jsou už dávno křesťany. Dánové nejsou zdaleka tak špatný národ, jak tě učili, věř mi.“

Cædmon pohlédl bezděky na svoji nohu a neodpověděl. Harold zvedl oči k nebi. „Myslím, že vítr bude o něco silnější, než nám bude milé. Bude lepší, když se schováš v přístřešku uprostřed lodi. Dávej pozor na sokola. A zavčas se poohlédni po něčem, čeho by ses mohl přidržet.“

Byla to dobrá rada. Jako mávnutím kouzelného proutku se setmělo, přihnaly se mohutné mraky a rozpoutala se divoká bouře. Burácející vítr zlomil stěžeň dřív, než Harold stačil přikázat, aby stáhli plachtu. Námořníci okamžitě začali bleskově připoutávat lany k palubě všechny volně uložené předměty a rozdělovat muže na palubě tak, aby loď neměla náraznou stěnu. Přes zábradlí se valily vysoké vlny a v panujícím temnu si je člověk uvědomil teprve tehdy, když dostal ledově studený úder do hlavy. Muži se navzájem překřikovali, pobíhali ze zádě na příď a zpátky a dvakrát se ozval děsivý výkřik: „Muž přes palubu!“

Cædmon si našel lano patřící k výstroji lodi, několikrát si je ovinul kolem paže a jeho druhý konec přivázal na železný kruh v bočnici. Klečel na zemi obrácený zády k vlnám a svým tělem chránil sokola, který nyní seděl na jeho předloktí téměř bez hnutí a neznatelně se chvěl.

Opět se ozvalo pronikavé zvolání: „Muž přes palubu!“ A téměř zároveň vykřikl jiný hlas: „Svatý Petře, stůj při nás, to byl Bedwyn. Bedwyne!“

„Ať už byl Bedwyn kdokoli, jeho osudem je stanout ještě dnes před svým Stvořitelem,“ povzdechl si známý hlas vedle Cædmona.

„Bratře Oswalde!“

„Dovolíš mi, abych se přidržel tvého lana, příteli Cædmone?“

„Samozřejmě.“

Oswald přilezl po čtyřech blíže, s ulehčením se chytil tlustého lana a držel se ho tak pevně, až mu zbělely klouby prstů. Byl stejně jako Cædmon od hlavy k patě mokrý a kutna se mu lepila na hubené tělo. „Vypadá to, že Bůh není naší misi příliš nakloněn.“

Cædmon přikývl. „Doufám jen, že nemá v úmyslu nás všechny utopit jako koťata.“

„To doufám rovněž. Umíš plavat?“

„Ano. A vy?“

Oswald přikývl a otevřel ústa, aby něco řekl, avšak jeho slova přehlušilo děsivé zaskřípění a zapraskání dřeva. Pak sebou loď hrozivě škubla a znatelně se naklonila ke straně.

„Útes! Narazili jsme na útes!“

Cædmon by přísahal, že to byl tentýž hlas, který předtím ohlašoval muže přes palubu. Zaznívalo v něm zděšení.

Oswald zavřel oči, pustil se lana, aby se pokřižoval, a sklonil hlavu.

Cædmon se přikrčil, přitiskl k sobě vystrašeného ptáka a měl pocit, že přichází konec světa. Kolem se ozývaly výkřiky panické hrůzy a paluba se nakláněla kupředu. Zezadu do něj tvrdě narazilo Oswaldovo tělo a Cædmon se zřítil do neznámé temnoty.

Voda byla tak neuvěřitelně studená, až na moment uvěřil, že se mu zastavilo srdce a zůstane alespoň ušetřen souboje s vlnami. Jeho srdce však bilo dál. Šlapal vodu a na okamžik zažíval dokonce stav nečekané blaženosti. Jeho chromá noha se ve vodě pohybovala a nebyla o nic necitlivější než pravá. Pak se přes něj převalila další mocná vlna, a když se z ní s prskáním vynořil, byl bez sokola. Bouře zuřila stejnou silou dál, ale burácení mas vody kolem narážejících bez ustání do sebe bylo mnohem hrozivější než na lodi.

Cædmon máchal rukama, aby se zbavil svého pláště, a pak začal plavat. Bylo mu jasné, že jeho úsilí je nožná úplně zbytečné, protože neměl nejmenší tušení, kterým směrem je normandské pobřeží a jak je k němu daleko. Kromě toho musel bojovat se silným proudem, který ho pokaždé, když se mu podařilo uplavat o pár loktů kupředu, odhodil zase zpět. Vůbec nic neviděl. Dvakrát se pokusil zavolat Oswaldovo jméno, ale jediným výsledkem byla ústa plná hořké mořské vody. Černota kolem a nekonečná hloubka pod ním jej naplňovaly hrůzou, a tak horečně plaval dál v nesmyslném úsilí uniknout před nimi.

Síly mu rychle ubývaly. Šaty nasáklé vodou ztěžkly jako olovo a táhly ho ke dnu. Dělal stále slabší a kratší tempa, až se nakonec přestal hýbat úplně. Nemilosrdná vlna ho udeřila do hlavy jako zuřivá rána kyjem a Cædmon klesal s otevřenýma očima pod hladinu. Další mocný proud ho vyhodil nad hladinu. Lapal po dechu a křičel strachy a vztekem. Hned vzápětí se přivalila další vlna, položila se mu těžkými tlapami na ramena a strkala ho před sebou. Cædmon najednou ryl obličejem v písku.

Otevřel ústa v udiveném výkřiku a okamžitě je měl plná drobných zrníček lepivého písku. Plival a prskal, pod rukama a koleny cítil měkký písek a v panickém strachu lezl po čtyřech na pevninu. Pak tiše ležel, třásl se zimou a vyčerpáním, hrabal rukama v mokré hlíně a děkoval Bohu.

„Jestli se pohneš, jsi na místě mrtvý,“ zašeptal nad ním chraptivý hlas normansky.

Cædmon sebou škubl, zůstal bez hnutí ležet s obličejem v písku a odpověděl: „Moc toho ze mě stejně nezbylo. Mám tu ležet, dokud nepřijde další vlna a nespláchne ten zbytek do moře?“

Uslyšel tiché zakašlání, které bylo možná smíchem. „Vstaň. Pomalu. Ruce dej za záda.“

„Nevím, jestli to dokážu.“ Ruce a nohy se mu třásly a byly tak slabé, že měl pocit, že se mu všechny kosti rozpustily ve vodě. „Jsi Angličan? Pár už jsme jich z vody vylovili. Ale žádný nerozumí naší řeči.“

„Ano, jsem Angličan. Byl mezi těmi, které jste zachránili, i jeden mladý mnich?“

„Nikoho jsme nezachránili, chlapečku. Vzali jsme je do zajetí. Tato země patří hraběti Guy de Ponthieu.“

Cædmon zvedl hlavu z písku. „Prosím tisíckrát za prominutí, že mě to tady vyšplouchlo na pevninu. Neprosil jsem se o to.“

Dvě velké ruce jej uchopily za paže a smýknutím postavily na nohy. „Hybaj. Nehodlám tu venku strávit noc.“

Voják byl hubený, spíše malý muž v ošumělých šatech. Jeho po kolena dlouhá drátěná košile a meč u levého boku však byly prvotřídní kvality. Válečnou sekeru neměl. Také žádnou helmu, a jelikož to byl první živý Norman, kterého Cædmon ve svém životě spatřil, jen stěží skrýval svoje ohromení. Kdyby nebyl tak k smrti vyčerpaný, určitě by se neubránil smíchu. Nejenže muž před ním neměl žádné vousy, ale jeho prošedivělé tmavé vlasy byly ostříhány nanejvýš podivným způsobem. Na čele byly zkráceny na kratičkou ofinu a kolem celé hlavy se táhl kulatý zástřih, který odhaloval uši a týl vzadu na hlavě.

„Co si mě tak prohlížíš, he?“

Cædmon rychle sklopil oči.

„Pojď.“ Muž mu položil ruku na rameno a vedl jej nahoru na plochou dunu. Vrávorající Cædmon kulhal před ním.

I zde na pevnině panovalo nevlídné počasí. Od Kanálu foukal vítr a do zad je bičoval hustý déšť. Přece jen tu však nebylo tak temno jako na moři a v kalném denním světle rozeznával Cædmon mraky táhnoucí se oblohou a zelené louky v dálce. S překvapením si pomyslel: Vždyť to tu vypadá stejně jako v Anglii!

Za dunou čekal houf asi tuctu jezdců a na pěšině mezi nimi asi stejný počet promočených zajatců. Harolda Godwinsona bylo mezi nimi snadno rozeznat podle vzpřímených ramen a smělého pohledu. Bratra Oswalda v tom žalostném hloučku neviděl.

Jeho průvodce jej hrubě strčil mezi lopatky a Cædmon se škobrtnutím vpadl doprostřed skupiny.

„Díkybohu, chlapče,“ zamumlal Harold.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se Cædmon rozrušeně.

Harold pomalu zavrtěl hlavou. „Zůstali jsme jen my. Nevím, co se stalo s dalšími čtyřmi loděmi. Modlím se, aby se jim podařilo včas se obrátit.“

Průvod se dal do pohybu. Pěšina vedla mezi bujnými loukami a čerstvě zoranými poli s úrodnou hnědou hlínou a ústila na silnici směřující na jih, která je po dvou až třech hodinách přivedla do velké vesnice. Na jejím severním okraji stálo na plochém kopci kamenné sídlo.

Vojáci hnali své zajatce bránou mohutného palisádového plotu z kůlů zaražených těsně vedle sebe do země. Na vnitřním dvoře se zastavili.

Muž, jenž našel Cædmona na pláži, si je popořadě prohlédl. Potom se otázal Harolda: „Ty jsi vůdce?“

Harold svraštil čelo, pochopil význam otázky a přikývl.

„Jak se jmenuješ?“

„Harold Godwinson. Jsem z pověření krále Eduarda na cestě k vévodovi Vilému. Bude lépe, když mě necháte jít.“

Norman potřásl hlavou. „Co to říkáš?“

Harold kývl na Cædmona a chlapec věrně přeložil, co řekl.

Normani si vyměnili bezradné pohledy. Pak sesedl jejich vůdce z koně, přistoupil k Haroldovi a sundal mu pouta. „Půjdeš se mnou. Ty taky, hochu,“ ukázal na Cædmona a svým druhům poručil: „Ostatní dejte pod zámek.“

Cædmon nikdy předtím žádné kamenné sídlo neviděl. I Haroldovy domy, o tolik větší a přepychovější než stavení jeho rodiny v Helmsby, byly postaveny z dřevěných trámů. Hrad Guye de Ponthieu mu připadal, jako by velké šedé kamenné kvádry na sebe navršili nějací obři. Prošli přes padací most a hlídanou vstupní bránou se dostali do předsíně, za níž se zřejmě nalézala kuchyň, protože se z ní linul kouř a nádherná vůně smažené slaniny. Cædmonovi zakručelo v břiše. Vpravo vedlo schodiště do síně a po něm je voják vyvedl nahoru.

Podél čelní stěny velkého sálu stál stůl na nízkém podstavci a za ním hořel ve vysokém krbu oheň. I postranní stěny byly lemovány stoly, u nichž seděli ve skupinkách muži i ženy a jedli.

„Tihle Normani si potrpí na zasedací pořádek u stolu,“ pošeptal Cædmonovi Harold. „Nejen u hlavní tabule, jako u nás, ale i u postranních stolů panuje přísné odlišení podle postavení. Ten, kdo sedí až pod slánkami, je nikdo.“

Cædmon přikývl. Tohle mu jednou vysvětlovala i matka.

Pán hradu byl tělnatý čtyřicátník, jehož nerudný obličej s povislými tvářemi vypadal nezdravě bledě. Po jeho straně seděla rovněž boubelatá, avšak elegantní dáma. Její čepec a spodní šat byly ze šafránově žluté lněné látky, svrchní šaty bez rukávů z nějakého lesklého tmavě zeleného materiálu, který Cædmon neznal.

„Bouře zahnala na mělčinu nějakou loď,“ hlásil voják. „Tohohle a asi tucet dalších jsme vzali do zajetí. Říká, že se jmenuje Harold Godwinson.“

Na kyselém obličeji Guye de Ponthieu se objevil spokojený úsměv. „Vskutku?“ Obrátil se k Haroldovi. „ Ten Godwinson, o kterém se říká, že vládne Anglii a jejímu stařičkému králi?“

Harold zvedl hlavu ještě o kousek výš. Jeho pohled zalétl ke Cædmonovi. Zjevně nerozuměl zcela, co Guy říká, a nebyl si jist, jestli ho neuráží.

Cædmon si odkašlal, a aniž zvedl hlavu, řekl: „Je to ten muž, o kterém mluvíte, monseigneur.“

Guy na něj pohlédl zpod přivřených víček, nehodlal mu však věnovat více pozornosti. Znovu se obrátil k Haroldovi. „Co vás přivádí do Ponthieu, mylorde?“

Harold se obrátil ke Cædmonovi. „Pověz mu, že král Eduard mě poslal s důležitým poselstvím do Normandie k vévodu Vilémovi. Pověz mu, že lituji, že naše loď ztroskotala u jeho pobřeží, že to byla nehoda. A že mu budeme nesmírně vděčni, když nám tuto noc poskytne přístřeší, ale že zítra hodláme pokračovat po souši do Rouenu k vévodu Vilémovi.“

Cædmon se snažil mluvit zřetelně a s jistotou, aby se při překladu neztratila Haroldova pyšná sebedůvěra, ale pohled se mu přitom stále stáčel k nohám, kolem nichž se začínala tvořit louže vody.

Když chlapec skončil, Guy se tiše zasmál. „Takže Vilém zvaný Levoboček vás očekává, co?“

Harold odvětil s Cædmonovou pomocí: „Tak jest.“

„Hm. Pak ho necháme čekat. A až se dost načeká, bude snad ochoten zaplatit za své anglické přátelé náležité výkupné.“ Bylo vidět, že by si nejraději radostí promnul ruce. „Přicházíte jako na zavolanou…“

Harold zkřížil ruce na hrudi a kývl na Cædmona.

„Pověz mu, že se mu to nevyplatí.“

Cædmon váhal.

„Pověz mu to!“ zaburácel Harold.

Cædmon přeložil.

Guyovi de Ponthieu zmizel z tváře úsměv a pokynul vojákovi. „Odveď našeho urozeného hosta a jeho ústa do jejich komnat. Postarej se o to, aby jim nic nechybělo.“

Cædmon nacházel v tom pokynu pramalou útěchu, neboť nejen jemu neunikl jeho výsměšný podtext. Voják spolu s dalším, který mezitím přišel do síně, spoutali Haroldovi ruce za zády a s hrubými postrky jej vyvedli ze sálu. Cædmona se nikdo ani nedotknul. Nebylo to potřeba. Dobrovolně kulhal za neradostnou skupinkou, zanechávaje za sebou mokrou stopu, a hlavou mu běželo: Je mi jedno, kde nás ubytují, jen tě, Bože, prosím, postarej se o to, abychom dostali něco k snědku.

Vnějším schodištěm se dostali k části hradu, kterou znal Caedmon pouze z vyprávění: hladomorna se nacházela ve sklepení, vyhloubeném do země právě pro tento účel. Když se těžké dveře se zaskřípěním otevřely, spatřili jedinou velkou místnost s podlahou pokrytou tenkou vrstvou vlhké slámy. Další zajatci už byli tady.

Vojáci odvedli Harolda ke stěně naproti dveřím, kde byly do vlhké zdi zaraženy těžké kruhy s dlouhými řetězy. Jeden z vojáků si poklekl a omotal kolem Haroldova pravého kotníku silný řetěz.

Hrabě se lhostejně opřel o stěnu a pohlédl na svou žalostně scvrklou družinu na podlaze. Pohrdavým pohledem si změřil Guyovy vojáky: „Co takhle přinést nám kousek chleba a hlt piva? Alespoň pro toho chlapce!“

Odpověděli mu bezradným pohledem.

„Přelož, Cædmone.“

Cædmon mlčel. Měl hlad a především ho sužovala žízeň. Sůl v hrdle jej teď pálila víc než před hodinou. Ale nebylo to tak zlé, aby byl ochoten žebrat.

„Na co čekáš, chlapče?“ pobídl ho Harold mrzutě.

„Hrabě z Wessexu by rád věděl, zda by byl někdo tak laskav a donesl jemu a jeho družině trochu chleba,“ ozval se z kouta sametově měkký hlas.

„Bratře Oswalde!“ zvolal Cædmon radostně.

Mnich vstoupil do mihotavého světla jediné pochodně, krátce se Haroldovi uklonil a kradmo se usmál na Cædmona. Pak znovu promluvil ke strážím. „Byť se vám můžeme zdáti pouhými anglickými barbary, jsme též ztroskotanci. Hrdlo každého z nás spaluje nelidská žízeň, neboť abychom dorazili k vašemu úrodnému zelenému pobřeží, museli jsme bojovat se slanými vlnami, podobně jako kdysi lid izraelský musel bojovat s žízní v poušti při svém útěku z Egypta. A jsme též hladovi. Ó, Bože, jak jen hladovíme! Dlouhé dny jsme bloudili po širém moři a do posledního drobku spotřebovali všechny své zásoby.“

„O čem ten mnich tak dlouho žvaní?“ bručel Harold.

„Ano, bratře Oswalde, o čem to mluvíte?“ nechápal Cædmon.

Oswald si ho nevšímal a s hlubokým zanícením pokračoval. „Slunce nám pálilo na hlavu a brzy nám došla všechna pitná voda. Mnozí udatní mužové to nevydrželi, pili zrádnou slanou vodu a propadli šílenství, dokud je náš Pán nevysvobodil. A když byli už všichni polomrtví hladem a žízní, potkali jsme mořskou příšeru…“

„Jak daleko je to vlastně z Anglie sem?“ zajímal se jeden z vojáků.

„Ach daleko!“ Oswald máchl rukou ve výmluvném gestu. „Nevím to přesně, ale domnívám se, že Anglie leží mnohem blíže ruské říši než slavné Normandii.“ Na vojáky jeho slova učinila viditelný dojem. „A jak dlouho jste tedy byli na cestě?“ chtěl vědět další z nich.

Oswald svraštil čelo. „Těžko říct. Cædmone, jak dlouho jsme byli na cestě?“

Cædmon si stoupl vedle Oswalda a pomalu zavrtěl hlavou. „To vskutku nevím, bratře Oswalde. Nedokážu všechny ty dny spočítat. Vím jen, že při odplutí jsme měli na palubě mladého sokola, který zahynul stářím, než jsme sem dopluli.“

Oswald na něj ohromeně pohlédl a pak mu rozpustile zajiskřilo v očích. „Slyšeli jste? Cædmon byl ještě dítě, když jsme vyplouvali, vlastně byl nemluvně v plenách, a pohleďte na něj nyní.“

„Cædmone,“ ozval se Harold už ostřeji. „Okamžitě mi pověz, o čem je řeč.“

„Pokoušíme se přesvědčit tyto dobré muže, že si zasloužíme večeři,“ odpověděl Oswald vlídně.

Harold cosi nedůvěřivě zabručel.

Oba strážní si vyměnili bezradné pohledy. Pak ten, který našel Cædmona na pláži, přikývl. „Dobrá, uvidím, co se dá dělat.“

Cædmon počkal, až stráže vyjdou ven, a pak se vrhl k bratru Oswaldovi. „Kde jste byl? Myslel jsem, že jste utonul!“

„To jsem si myslel taky. Ale měl jsem víc štěstí než bratr Egbert a ostatní.“ Pokřižoval se, zavřel oči a vyslal k nebi modlitbu za utonulé spolubratry. Pak si povzdechl. „Byli staří, víš. Neměli dost sil. Když jsem zápasil s těmi strašnými přívaly vod, plulo kolem mne prkno. Položil jsem se na ně a pádloval rukama. Zřejmě proto jsem se dostal k pobřeží dřív než ostatní. Z pláže jsem se rozběhl hned k lesu, protože jsem doufal, že najdu nějakou rybářskou vesnici a přivedu pro vás pomoc. Místo toho jsem natrefil na ty ozbrojence. Vyslechli mne a pak mě jejich velitel odeslal se dvěma svými muži sem a s ostatními jel na břeh moře. Zavřeli mne sem a já tu seděl a modlil se, abys alespoň ty zůstal zachován při životě. A mezitím jsem pomalu uschnul.“ Cædmon se plaše usmál. „Děkuju, že jste za mne ztratil slovo.“

Oswald spokojeně přikývl. „A výjimečně mě Bůh i vyslyšel.“

Dostali pecen chleba a žejdlík s podivným lektvarem. Nebylo to pivo, nýbrž světlý bublinkový nápoj, který zanechával na jazyku kyselou příchuť a chutnal po jablkách.

Agilbert, jeden z Haroldových housecarlů, nedůvěřivě upil ze džbánu a okamžitě tekutinu vyprskl s odporem do slámy. „Chutná to ohavně, možná je to jed.“

Oswald mu spěšně odebral dřevěnou nádobu, než stačil její obsah vylít do slámy. „Počkej…“ Přičichl k nápoji a tiše se zasmál. „Žádný jed, Agilberte, ty osle. Je to jablečný mošt. Zdejší lidé ho pijí podobně, jako my pijeme pivo nebo medovinu.“ S požitkem se napil a zavřel oči. „Hm, skvělé.“

Oswald podal žejdlík s úklonou Haroldovi. „Ochutnejte, mylorde. Nebojte, neotrávíte se.“

Harold usrkl malý doušek. Z výrazu jeho tváře se nedalo nic vyčíst, jako by ani nevnímal, co pije. Podal nádobu muži po své levici. „Každý jen malý doušek, musí se dostat na všechny. A to platí i pro chleba. Podej mi ho, Agilberte.“

Harold si utřel ruce do šatů. „Kolik nás je?“

„Čtrnáct,“ odpověděli Cædmon a Oswald dvojhlasně. Harold rozlomil chléb na dvě poloviny a každou polovinu na sedm dílů. Byly to žalostně malé kousky. Jedli co nejpomaleji a každé sousto důkladně žvýkali. Harold nechal podruhé kolovat džbán. Cædmon dopil poslední doušek. Muž, jenž následoval po něm, zvedl vztekle pěst a uštědřil mu tak prudkou ránu do ucha, až se Cædmon svalil k zemi.

Cædmon si zakryl hlavu rukama a omlouval se: „Je mi líto, nevšiml jsem si, že na tebe už nic nezbylo.“

Muž se chystal do něj kopnout, ale Harold zahřměl: „Nech toho, Eldrede! Ovládej se! Zakazuju všechny rvačky a hádky. Je to jasné?“

Eldred se okamžitě ukáznil a uklonil se. „Ano, mylorde.“

Harold zamračeně dojedl zbytek svého přídělu, ponořený v hlubokých úvahách. Pak s tichým zařinčením řetězu přikročil ke svým mužům a začal hovořit. „Ponthieu je malé hrabství na východním okraji Normandie. Hrabě Guy je Vilémovým vazalem, není s ním v přátelských vztazích. Není to tak dávno, co bojoval proti Vilémovi na straně jeho odpůrců. Válku prohráli – jak se to Vilémovým nepřátelům bez výjimky stává – a Guy se mu teď s potěšením bude chtít pomstít. Nabídkou, aby za nás Vilém zaplatil výkupné, ho chce ponížit. Rád bych nás ušetřil trapného čekání. První z nás, komu se naskytne příležitost, musí uprchnout.“ Dřepl si na podlahu a ostatní následovali jeho příkladu. Harold odhrabal slámu, až se objevila hliněná podlaha, a začal do ní prstem rýt čáry. „Tohle,“ ukázala na horní téměř rovnou čáru, „je pobřeží. Místo, kde se právě nacházíme, se jmenuje Beaurain. Leží přibližně tady. A zde je Rouen.“ Ukázal na bod, nacházející se hlouběji ve vnitrozemí více vlevo, a potřásl s povzdechem hlavou. „Dostali jsme se hodně daleko na východ. Jak je možné, že jsme přistáli až v Ponthieu? Kdyby to viděli moji předkové…“

Muži se tiše zasmáli.

Harold se letmo pousmál a zabodl prst do bodu představujícího Rouen. „Neleží dál než den jízdy.“

„Kdo se tam vydá, mylorde?“ zeptal se Agilbert.

„Musíme počkat, jak se to tady bude vyvíjet dál. Komukoli z vás se naskytne příležitost k útěku, musíte ji využít, co nejrychleji vyhledat Viléma a povědět mu, co se nám přihodilo.“

„Ano, ale jak?“ ptal se Eldred. „Jak se máme domluvit?“

Harold mávl rukou. „Na Vilémově dvoře jsou lidé, kteří mluví naší řečí. Například můj bratr Wulfnoth.“

„Váš bratr?“ podivil se Cædmon.

Harold přikývl a unaveně si otřel čelo. „Ano, je… hostem na Vilémově dvoře. Už dvanáct let.“

„Ach.“ Cædmon se opřel o stěnu a se sklopenou hlavou po očku Harolda pozoroval. Poprvé mu napadlo ptát se, co asi mocný hrabě z Wessexu v této situaci cítí, zda se stydí před králem či vévodou Vilémem, že se dostal do tak trapné situace, či zda pociťuje vztek nebo strach. Jaký je to vlastně člověk a jak se stal tak mocným? Poprvé se na něj Cædmon díval jako na člověka, nikoli jako na vznešeného šlechtice.

Odtáhl se ze světla pochodně a odplížil se do stínu, aby byl sám.

Za chvilku se k němu připojil bratr Oswald. „Žádné strachy, Cædmone. Moře nás nepohltilo a Guy de Ponthieu se toho taky neodváží.“

„Já se přece nebojím,“ namítl Cædmon.

Oswald se široce usmál. „Dobře. Jak ti chutnalo jídlo? Spíše francouzské než normanské, řekl bych.“

„Cože?“

„Chutné, ale nepříliš vydatné.“

Cædmon se musel zasmát, přestože měl hlad jako vlk. „Jak dlouho tu budeme trčet, co myslíte, bratře?“

„Ach, řekl bych, že to závisí zcela na nás. Kdybychom měli čekat, než se Guy a Vilém dohodnou, narostly by nám všem vousy až po pás.“

Cædmon si povzdechl a podepřel si bradu pěstí. „Bože, jak rád bych byl teď doma.“

„Myslím, že podobné myšlenky mají dnes večer všichni. Kdepak jsi doma?“

Cædmon mu vyprávěl o Helmsby. Neřekl však mnoho, protože jeho stesk po domově stále rostl a nechtěl, aby bratr Oswald, hrabě Harold a housecarlové viděli jeho slzy. „A co vy? Odkud pocházíte?“

„Ze Sommersetu. Byl jsem v klášterní škole v Glastonbury, potom ve Winchesteru a pak v Ely. Jsem nepokojná duše, víš.“

„U mnicha trochu nezvyklé založení, ne?“

„To máš pravdu. A teď se pokus usnout, příteli Cædmone.“

„Je tady hrozná zima. Kéž bych se měl čím přikrýt.“

„Kéž bych měl křídla. Bolí tě ta noha víc, když mrzneš?“ Cædmon odvrátil hlavu. „Trochu.“

„Nerad o ní mluvíš, viď? Povíš mi, jak se ti to stalo?“

Cædmon se zhluboka nadechl. „Byl jsem s bratrem na lovu. Stříleli po nás dánští piráti a šíp mě zasáhl nad kolenem.“

„A co tvůj bratr?“

Cædmon zavrtěl hlavou. „Tomu se nic nestalo.“

Oswald zamyšleně pokýval hlavou a položil mu krátce ruku na rameno. „Lehni si. Ráno uvidíme, jestli pro tebe nevyprosíme nějakou přikrývku.“

D

Nejen Cædmon, ale všichni muži obdrželi přikrývky. Dostalo se jim také náležitě vydatné stravy. Druhý večer nechal Guy de Ponthieu přivést Harolda do hodovní síně a pozval jej na večeři. Zřejmě zvážil svoji situaci a došel k závěru, že by jeho záměrům nikterak neposloužilo, kdyby si hraběte z Wessexu znepřátelil. Koneckonců to byl nejmocnější muž Anglie a na rozdíl od svých vojáků Guy věděl, že Anglie leží natolik blízko Ponthieu, že by to byl nebezpečný nepřítel. Jednal proto s Haroldem zdvořile, i když nijak zvlášť srdečně. Na Haroldovu družinu se však jeho změna názoru nevztahovala. Ti zůstávali dál pod zámkem a nálada mužů byla s každým dnem ponuřejší. Když byl Harold odveden do síně, měl Cædmon z hrubých a příliš hlasitých chlapů strach a stáhl se do nejtemnějšího kouta, aby si jej nevšímali. Bratr Oswald mu nemohl pomoci, neboť doprovázel Harolda, aby mu překládal. Cædmon nebyl ještě ani jednou vyzván, aby se této úlohy ujal. Nicméně po týdnu jej přece jen vytáhli z jeho tmavého koutku.

„Ty,“ postavil se před něj Norman, který jim obvykle přinášel jídlo. „Ty mluvíš naší řečí, že?“

Cædmon přisvědčil.

„Pojď se mnou. Mám už toho dost, dělat vám sluhu. Odteď tě ráno a večer zavedu do kuchyně a jídlo pro vás budeš nosit ty, jasné?“

„Ano, jistě,“ odvětil Cædmon překvapeně. Proti tomu vskutku nic nenamítal. Na vojákův pokyn šel před ním ke dveřím. Když si muž všiml jeho kulhání, které bylo po několika dnech a nocích ve vlhkém sklepení horší, zeptal se: „Uneseš koš? Jestli vaše jídlo vysypeš, budete o hladu.“

Cædmon se ušklíbl. „Kdybych vysypal jídlo pro Haroldovy muže, byl by hlad zajisté nejmenším z mých trestů. Půjde to, žádné obavy.“

Muž se tiše zasmál a vyvedl jej po vnějším schodišti k hlavnímu vchodu do hradu. Bylo ještě časně, první sluneční paprsky nakukovaly přes východní palisádu. Ale vzduch byl vlahý a lehký vánek přinášel vůni moře. Cædmon se zhluboka nadechl. Připadalo mu, jako by v temném dusném sklepení strávil celá léta.

„Jak dlouho může trvat, než normanský comte prodá normanskému vévodovi anglického hraběte?“ zeptal se svého strážce.

Muž se široce usmál a pokrčil rameny. „To se mě moc ptáš. Čím to, že tak dobře ovládáš náš jazyk, chlapče?“

„Má matka pochází z Normandie.“

Muž se zastavil. „Cože? Je to pravda? Odkud?“

„Z Falaise.“

„Ať se na místě propadnu… Proč jsi to neřekl dřív? Jak se jmenuješ?“

„Cædmon.“

„Vítej v krásné domovině své matky, Cædmone.“ Poplácal ho mocně po zádech. Bylo zvláštní slyšet své jméno od tohoto cizince, vyslovoval je se stejným přízvukem jako jeho matka.

Muž ho odvedl předsíní do velké, vyhřáté hradní kuchyně. Nad mohutným ohništěm visely dva hrnce. Z kamenné pece ve zdi vyndával mladý hoch dlouhé pecny chleba.

„Louise!“ zakřičel Cædmonův průvodce. „Kde vězíš?“

Ze spižírny vyšla tlustá žena s rudým obličejem. „Kde bych tak asi mohla být? Co se děje?“

Muž přistrčil Cædmona ke kuchařce. „To je Cædmon z Anglie, ale jeho matka pochází z Falaise. Nalij mu pořádnou misku polévky. A k tomu kousek medového koláče, jestli máš. Byl celý týden zavřený s těmi anglosaskými pasáky vepřů.“

„Promiňte,“ protestoval Cædmon. „Nejsou to žádní pasáci, nýbrž chrabří vojáci hraběte z Wessexu.“

Muž ho odbyl mávnutím ruky. „Tu máš, hochu, jez.“ Kuchařka postavila na stůl velkou mísu kouřící polévky, z níž se linula přenádherná vůně ryb a cibule. Cædmona už ani nenapadlo, aby se dál zastával Haroldových housecarlů a riskoval, že přijde o svoji polévku. Posadil se a kuchařka mu podala velký kus chleba.

Voják, který se představil jako Henri, mu dělal při jeho opulentní snídani společnost a vyptával se ho, jak se jeho ubohá matka, kterou zjevně litoval, dostala do Anglie. Cædmon mu ochotně odpovídal, i když většinou s plnými ústy.

Konečně mu kuchařka nabalila do koše chléb, mošt a konev mnohem řidší polévky, než měl sám, a Henri ho odvedl zpátky k jeho druhům.

„Proč to trvalo tak dlouho?“ obořil se na něj zuřivě Eldred a vytrhl mu koš z ruky.

„Omlouvám se,“ mumlal Cædmon. „Musel jsem dlouho čekat, než kuchařka připraví snídani pro ty nahoře.“ Bože, odpusť mi to věčné lhaní, pomyslel si, ale chci-li přežít, nic jiného mi nezbývá.

„Mnoho toho neneseš,“ vrhl na něj Eldred hněvivý pohled.

„Ne, vím.“ Náhle pocítil výčitky svědomí za svůj plný žaludek a dodal: „Večer se pokusím v kuchyni vyškemrat trochu víc jídla.“

Během následujících dnů se mu skutečně podařilo získat si přízeň věčně nabručené kuchařky. Když přišel do kuchyně, pokaždé stála na stole plná miska husté polévky či talíř s chlebem a sýrem. Zatímco jedl, chystala mu kuchařka koš pro jeho spoluvězně a na jeho přání tam přidala tu jablka, tu kousek špeku. Henri ho na jeho cestě mezi vězením a kuchyní už nedoprovázel a službu konající voják u dveří ho prostě pustil dovnitř a zase ven.

Tak přecházel Cædmon jednoho deštivého jarního večera sám hradní nádvoří, když do brány vjela skupina asi deseti jezdců. V čele jel mladý šlechtic, jehož tmavé vlasy byly ostříhány po normanském způsobu. Za ním jela na hezké, ušlechtilé kobylce mladá dívka. Byla šlechtici tak podobná, že to musela být jeho sestra. Uprostřed nádvoří zastavili. Mladý muž seskočil ze sedla, přistoupil k dívce, ona mu položila ruce na ramena a půvabně sklouzla ze svého dámského sedla. Obrátila se k sokolníkovi, jenž držel na paži malého krahujce s bílou hrudí. Vzala ptáka na svoji levou ruku v rukavičce, pravou rukou mu sundala čepičku a políbila ho mezi oči. Cædmon zatajil dech, avšak pták se ani nepohnul a blahovolně přijímal dívčino laskání. Její dlouhé tmavé vlasy se přes něj spustily jako vějíř. Zasmála se a vrátila krahujce sokolníkovi. Poté vzala svého bratra za ruku. „Pojď, Luciene,“ slyšel ji Cædmon říkat. „Dlužíš mi hedvábnou stužku a já ji chci mít ještě před večeří.“

Cædmon hleděl za nimi, dokud nezmizeli v hradu. Opět zvedl koš, aby se vrátil do svého neradostného příbytku, když se najednou událo několik věcí.

Krahujec, stále ještě bez čepičky, roztáhl křídla a odletěl ze sokolníkovy ruky dřív, než ten stačil uchopit vodítko. Nízkým kruhem podletěl pod hlavou kobyly, která vyplašeně zaržála a leknutím strčila do grošáka mladého šlechtice. Oba koně se rozběhli každý na jinou stranu nádvoří. Ostatní jezdci rychle sesedli, a buď odváděli své koně do bezpečí, nebo se pokoušeli chytit splašené koně či poletujícího krahujce. Oba strážní u brány se postavili do cesty grošákovi, který se cvalem řítil k palisádám, a ten se otočil a rozběhl se směrem k hradní věži. Běžel přímo ke Cædmonovi. Chlapec upustil koš a chystal se hřebci uskočit z cesty, ten se mu však ladným obloukem vyhnul a u kamenného vnějšího schodiště se zastavil. Cædmon vyndal z koše jablko a pomalu se belhal ke koni. „Už je dobře, ničeho se neboj, koníčku. Podívej se, co tu pro tebe mám…“

Jeho konejšivý hlas vyplašené zvíře viditelně zklidnil. Kůň tiše stál, jen uši se mu chvěly, a dovolil chlapci, aby se k němu přiblížil. Cædmon jej opatrně uchopil za uzdu.

Mladý grošák se nechal odvést ke stájím. Kobylka stále ještě pobíhala sem a tam po nádvoří a hněvivé výkřiky jejích pronásledovatelů ji nikterak neuklidňovaly.

Cædmon prošel polovinu nádvoří, když zůstal stát jako přimražený. Oba sokolníci měli oči jen pro krahujce, který se ve stále větších kruzích vznášel vzhůru. Zbylí lovci a stráže honili kobylku.

Brána byla otevřená.

Cædmon beze spěchu přitáhl koni uzdu, vzepřel se navyklým způsobem a vklouzl do sedla. Neztrácel čas tím, aby rukama navedl chromou nohu do třmenu, a pobídl koně patami. Grošák jej poslušně nesl k bráně.

„Podívejte!“ ozval se výkřik strážného. „Ten Angličan!“

Všichni na dvoře zanechali honičky a pospíchali k bráně. Cædmon sevřel stehna pevněji a kůň se dal do klusu. Nejblíže bráně byl sokolník. Cædmon viděl, že bude u brány dříve než on. Zavřel oči a naklonil se kupředu. „Utíkej, koníčku, utíkej…“

Kůň a sokolník do sebe narazili. Cædmon cítil, jak kůň lehce zavrávoral, ale jeho rychlost jej udržela ve směru jízdy. Koutkem oka Cædmon zahlédl, jak sokolník přistál na trávě, a pak už byla brána i padací most za ním. V uších mu hvízdal vítr, a když se řítil vesnicí, viděl, jak se kolem něj míhají sedláci s otevřenými ústy, nezpomaloval však a dál cválal proti zapadajícímu slunci, dokud kůň nezačal ztěžka oddechovat.

Zastavil až za hustým lesem. Teprve nyní si dopřál čas zastrčit nohy do třmenů. Vděčně poplácal grošáka po plecích.

„Jsi rychlý koník, i když nemáš zrovna nejdelší nohy. Ale nevěřím, že muži Guye de Ponthieu si rvou vlasy a jen tak bezmocně bědují. Nejspíš je máme v patách.“

Neměl nejmenší zdání, co dělat. Věděl jen, že aby dojel k Vilému Levobočkovi do Rouenu, musí se vydat jihozápadním směrem. Jak moc na jih nebo na západ, neměl potuchy. Nevěděl ani, jak daleko to ve skutečnosti je. Dobrý den jízdy, řekl Harold. Ale kdoví, nakolik jistě to věděl on sám.

D

Ve skutečnosti potřeboval Cædmon dvě noci a dva dny, aniž dopřál sobě a koni příliš odpočinku. Strach před pronásledovateli a pomyšlení na to, co by ho čekalo, kdyby ho dostihli, ho poháněly kupředu. Jen dvakrát si dopřál delší zastávku a pár hodin spánku, vždy hluboko v lese kus od cesty. Ve snu opět viděl černovlasou dívku, úzké bílé ruce na bratrových ramenou a její nakloněnou hlavu, když líbala krahujce. Pak ji však vystřídal démon s mrtvolně bledou tváří Guye de Ponthieu, ječící: Střelte mu šíp do pravé nohy, ať je stejně chromá jako ta levá. Uvidíme, jestli se mu podaří znovu upláchnout…

Cædmon se probudil zbrocený potem, usedl na svého vyčerpaného koníka a štval ho dál.

Už v průběhu prvního dne se naučil grošákovi závidět, že mu stačí sklonit hlavu a naškubat si mladou jarní trávu. Hlad, který mu hlodal v útrobách, nakonec zvítězil nad strachem a u jednoho osamělého statku se odvážil zastavit a žebrat o jídlo. Děvečka mu dala kousek tvrdého chleba a plesnivý skrojek sýra, který jistě chtěla hodit prasatům.

Dvakrát mu překřížila cestu řeka a teprve po několika hodinách narazil na brod či na most. Krajina tu byla plochá a jen řídce osídlená. Bez obtíží se vyhýbal vesnicím, viditelným už z velké dálky. Většinou ujížděl hustým lesem a větve stromů a zatažená obloha mu ztěžovaly odhadnout, kterým směrem leží jihozápad. Nevzdával se však a hladový, zkřehlý chladem a zmáčený deštěm urážel míli za míli. Snad proto, že nemohl zpátky. A také snad proto, napadlo jej během dlouhých osamělých hodin v sedle, že chtěl dokázat otci a celému zatracenému světu, že není žádný „zbabělec s chromou nohou“.

Dopoledne druhého dne se konečně odvážil vyjet na silnici. Už od předešlého večera jel v bezpečné vzdálenosti podél ní. Usoudil, že taková dobrá a široká cesta musí vést k nějakému velikému městu. Modlil se, aby tím městem byl Rouen. Po silnici postupoval kupředu mnohem rychleji.

Krajina se měnila v kopcovitou a po delším stoupání se konečně dostal na hřeben. Nevěřícně zíral na obraz, který se mu naskytl. Na břehu široké řeky se na sebe tlačilo neuvěřitelné množství domů. Zhruba uprostřed toho babylonu se tyčil velký kostel. Celé město bylo obehnáno opevněním, zčásti kamenným, zčásti z dřevěných kůlů. Poblíž řeky se vypínal hrad podobný sídlu Guye de Ponthieu v Beaurain.

„Můj Bože…,“ vydechl Cædmon. „To ve všech těch domech bydlí lidé? A kde mají svá pole? Kde chovají dobytek?“ Zdrceně hleděl na to cizí město a snažil se v sobě zburcovat zbytek sil k zdolání posledního úseku své cesty.

Vtom za sebou uslyšel údery kopyt. Vyděšeně se rozhlédl po nějakém úkrytu, ale v tom už se na vrcholu kopce objevili čtyři jezdci a mířili přímo k němu. Jeden z nich nesl zástavu se žlutým lvem na rudém poli. Cædmon s úlevou vydechl. I on už o této zástavě slyšel. Nebyli to Guyovi muži.

„Z cesty, chlapče!“ křikl na něj jezdec v čele a Cædmon pobídl koně k okraji cesty. Když se kolem nich přehnaly všechny čtyři koně, grošák si vzrušeně odfrkl. To přivedlo Cædmona na troufalou myšlenku. Trhl uzdou. „Ano, jeď, jestli máš ještě sílu.“

Jeho houževnatý druh se dal do cvalu a brzy skupinku dohnal. Cædmon udržoval koně jen v malém odstupu, aby budil zdání, že patří k vévodovým rytířům. Tak se mu podařilo bez obtíží proklouznout městskou branou a dostat se změtí uliček přímo k padacímu mostu mocného hradu.

„Co tady chceš?“ obořil se na něj nositel zástavy. „Kdo jsi?“

Cædmon sklouzl ze sedla. „Jmenuju se Cædmon z Helmsby,“ zasípal vyčerpaně. „Pocházím z Anglie a posílá mě hrabě z Wessexu. Musím okamžitě k vašemu vévodovi. Je to… nesmírně důležité. Povězte mi, kde ho najdu.“

Muž vedle nositele zástavy si sundal přilbu a odhalil hranatý obličej s namodralým strniskem na bradě a tvářích, orlím nosem a téměř černýma očima pod huňatým obočím.

„Stojí přímo před tebou, Cædmone z Helmsby.“

Cædmonovi se zatajil dech. Chromá noha pod ním podklesla, částečně vyčerpáním a částečně uctivou bázní, a on poklekl.

„Hrabě z Wessexu byl z pověření krále Eduarda na cestě k vám, monseigneur,“ vykoktal. Proboha, vzchop se, slyšel v duchu čísi hlas, snad Guthrikův, a zvedl hlavu. „Na moři nás zastihla bouře a ztroskotali jsme u břehů hraběte de Ponthieu. Hrabě vzal čtrnáct přeživších do zajetí, mezi nimi i hraběte Harolda, aby vám je nabídl za výkupné.“

Vilém založil paže na hrudi. Byl to vysoký muž – víc jak šest stop – a působil nesmírně statně. „A jak ses sem tedy dostal?“

„Utekl jsem.“

„Jsi tedy ten nejudatnější z Haroldova doprovodu?“

Cædmon nedokázal zcela potlačit ironické pousmání. „Jsem nejmladší a navíc mám chromou nohu. Proto mě tolik nehlídali jako ostatní.“

Vilém mu úsměv oplatil a jeho tvář získala nečekaně šibalský a dobromyslný výraz. „Tvůj otec je Ælfric z Helmsby?“

Cædmon na něj vykulil oči. „Vy ho znáte?“

„Ó ano. Jako kluci jsme spolu kradli jablka a plavali v Seině o závod. S oblibou si ze mě tropil šprýmy kvůli tomu, že má matka nebyla provdána za mého otce. Mimochodem, můžeš se zvednout.“

Cædmon, v obličeji celý rudý, se s námahou postavil. Při nejlepší vůli ho nenapadala vhodná odpověď. Ale poprvé v životě přišel na myšlenku, že jeho otec býval v dětství stejně zlomyslný a bezohledný, jako je dnes Dunstan, a že možná právě proto má svého nejstaršího ze všech svých dětí nejraději.

Vévoda z něj nespouštěl oči. „Vidím, že jen tak něco nevypustíš z úst bez náležitého rozvážení. To je správné. Jak dlouho ti to sem z Beaurain trvalo?“

„Vyrazil jsem na cestu předevčírem při západu slunce.“

„Hm. Předpokládám, že máš hlad.“ Obrátil se k jednomu z mužů. „Zaveď toho hocha někam, kde se může vyspat. A postarej se, aby dostal něco pořádného k snědku.“

Muž se uklonil. „Jistě, monseigneur. Pojď se mnou, chlapče.“

„Obávám se,“ oslovil Vilém druhého muže, „že budeš muset okamžitě znovu vyrazit na cestu, Gerarde. Pojedeš do Beaurain. Vezmi si s sebou pět mužů. Vyřiď Guyovi, že do dvou dnů očekávám v Rouenu své anglické hosty. A pověz mu, že očekávám i jeho. A ještě mu vyřiď, že za každou hodinu, o kterou se opozdí, pošlu sto mužů, kteří mu zpustoší zemi, pobijí jeho vazaly a jeho dcery… má dcery?“

„Jednu.“

„Dobrá. Zneuctí jeho dceru, pozabíjejí jeho sedláky a vypálí jeho vesnice…“

Víc už Cædmon neslyšel, neboť jeho průvodce ho odvedl přes dvůr do hradu a po schodech nahoru do veliké síně, která byla téměř liduprázdná. Prošli dveřmi na jejím druhém konci a po kamenném schodišti se dostali do dlouhé chodby osvětlené loučemi. Muž otevřel jedny dveře a pokynul Cædmonovi, aby vstoupil. „Pojď dál, Cædmone z Helmsby. Nechám ti přinést něco k jídlu.“

Cædmon se ocitl v rozlehlé místnosti s několika slamníky u stěn a velkým stolem a lavicemi uprostřed. Brzy mu služka přinesla chléb, sýr a studené maso. K pití dostal nezvykle silné víno tak temně rudé barvy, že vypadalo téměř černé. Když se s požitkem nacpal výborným jídlem a napil skvostného vína, ulehl na jeden ze slamníků a v okamžení usnul.

Probudil ho rachot a čísi hlasy. Posadil se a zjistil, že má dvanáct spolunocležníků. Byli to mladí chlapci, vesměs v jeho věku. Seděli už u stolu a snídali. Musel tedy prospat celou noc. Úzkým oknem sem proudily sluneční paprsky a chlapci si jej zvědavě prohlíželi.

Cædmon by se byl nejraději propadl do země. Rozpačitě si třel bradu o rameno.

„Dobré jitro. Jmenuji se…“

„Cædmon z Helmsby, to už jsme slyšeli,“ řekl jeden z nich. „Na konci chodby najdeš záchod. Tady hned u dveří je vědro s vodou. Potom by sis mohl učesat ty svoje barbarské anglosaské pačesy. Ale jinak nám buď vítán a připoj se k naší snídani. Rádi se s tebou rozdělíme. Jen si prosím příště vyber jinou postel. Musel jsem spát na zemi.“

Všichni se zasmáli. Cædmon se k nim nervózně přidal, ale hrozil se toho, že bude muset před jejich zvědavými pohledy kulhat ke dveřím. Nic jiného mu však nezbývalo. S námahou vstal a ve všeobecném tichu mu připadal jeho nepravidelný krok děsivě hlasitý. Teprve na chodbě si oddechl.

Chlapci pocházeli z rodin normanských šlechticů a na vévodově dvoře z nich byli vychováváni válečníci, či jak se zde říkalo, „rytíři“. Po skromné snídani museli na dvoře cvičit se zbraněmi. Ale ještě předtím se nabídl jeden ze starších hochů, Roland, že Cædmona zavede do síně.

„Tam najdeš jistě někoho, kdo se tě ujme,“ prohlásil. „Ale Etienne má pravdu, vskutku by sis měl učesat vlasy. S těmi hadry, co máš na sobě, toho teď moc nenaděláme, ale zde se klade velký důraz na spořádaný zjev.“

„Nemám žádný hřeben,“ přiznal Cædmon zahanbeně.

Roland ukázal na parapet. „Půjč si náš. A pospěš si. Jestli přijdu pozdě, budu mít malér.“

Cædmon si spěšně prohrábl své po ramena dlouhé vlasy hřebenem z rohoviny. Následoval Rolanda do síně. I zde seděli lidé u snídaně, avšak vévodovo křeslo u vyvýšené tabule bylo prázdné. Asi v polovině levého stolu seděl osamělý muž obrácený zády k tabuli. Roland zamířil přímo k němu. „Promiňte, Wulfnothe,“ oslovil ho zdvořile.

Muž zvedl hlavu. Tmavě plavé, lehce zvlněné vlasy mu padaly na ramena, avšak ke Cædmonovu údivu neměl žádný vous.

„Přivádím vám vašeho krajana,“ pokračoval Roland. „Cædmona z Helmsby.“

Mužovo zamračené čelo se vyjasnilo a tvář se mu rozzářila lehkým úsměvem. Cædmon si všiml, že mu v klíně leží prazvláštní věc, snad nějaký hudební nástroj.

„Děkuji, Rolande,“ řekl Wulfnoth. „Buď vítán, Cædmone. Sedni si ke mně.“

„Vy jste… bratr hraběte Harolda?“ zeptal se chlapec nejistě.

Wulfnoth přikývl. „Jsi zklamán?“

„Ne,“ odvětil Cædmon po pravdě. „Ale jste… úplně jiný.“

Nebyli si vůbec podobní, a to nejen proto, že Wulfnoth byl nejméně o deset let mladší než jeho bratr. Ve srovnání se svým statným, urostlým bratrem působil téměř křehkým dojmem a byl jen středního vzrůstu. Vlasy měl tmavší, pleť bledší a oči šedé, nikoli ledově modré jako Harold.

Ironicky se pousmál. „Nu, nějak do našeho rodu nezapadám. V žádném ohledu. Nejsem ani chrabrý válečník, ani mazaný politik.“

„A co tedy jste?“

Lehce pokrčil rameny. „Na to jsem ještě nepřišel. Ale možná jsem právě uhodil hřebíček na hlavičku. Otec mi vždy vytýkal, že příliš mnoho přemýšlím. A měl pravdu. Proto mě poslali sem k Vilémovi. Protože se nehodím k ničemu jinému.“ Řekl to bez stopy hořkosti, dokonce s mírným veselím.

„Tak jste na tom stejně jako já,“ poznamenal Cædmon zasmušile.

Wulfnoth na něj se zájmem pohlédl, ale než stačil cokoli říct, ukázal Cædmon na věc v jeho klíně. „Co je to?“

„Loutna.“

Cædmon zavrtěl hlavou. „To slovo jsem nikdy neslyšel.“

„Pochází ze Sicílie. Víš asi, že Normani dobyli jižní Itálii a Sicílii.“

„Ne. Nevím dokonce ani, kde Sicílie leží.“

Wulfnoth se shovívavě pousmál. „Přeješ si krátkou, nebo dlouhou verzi?“

„Krátkou,“ odpověděl Cædmon bez váhání. Připadalo mu tak snadné být k tomu muži upřímný, přestože obvykle cítil před cizími lidmi ostych. Snad to bylo tím, že byli krajany, kteří se setkali v cizině.

Wulfnoth mu vyprávěl o ostrovní říši Sicílii, ve které se musí zastavit každý poutník cestou do Svaté země. Ovládali ji však pohanští Arabové, kteří pro zbožné poutníky neměli příliš pochopení, a nezřídka se stávalo, že je zabíjeli. Na Sicílii a v severně ležící Apulinii a Kalábrii vládly neustálé politické nepokoje, a to si vzali za záminku Normani toužící po dobrodružství a nových územích, a přepadli ji. „Robert Guiscard a jeho bratr Roger se dodnes bijí s Araby, ale už pár let získávají Normani převahu. Ze svých tažení přinášejí domů různé podivuhodné pohanské věci a tato loutna byla mezi nimi. To mě přivedlo k závěru, že ti pohani nemohou být takoví netvoři, jak jsou s oblibou líčeni.“

„Zahrajte něco,“ požádal ho Cædmon.

Wulfnoth se zdál být jeho prosbou překvapen, nicméně ji ochotně splnil. Loutna byla dutý dřevěný nástroj ve tvaru rozřízlé hrušky. Zhruba v místech, kde má hruška jaderník, byla díra. Wulfnoth stlačoval prsty na levé ruce provázky připevněné na podlouhlém prkénku nad dírou a druhou rukou o ně brnkal v místech nad dírou a vyluzoval z bachratého těla loutny ty nejúžasnější zvuky. Cædmon naslouchal tak uchváceně, že si ani nevšiml, že má otevřená ústa.

Když Wulfnoth skončil, Cædmon okouzleně potřásl hlavou. „To bylo… překrásné. Nic takového jsem nikdy neslyšel. Zahrajte ještě něco!“

Wulfnoth měl jen zřídka tak vděčné publikum. Ochotně hrál Cædmonovi dál a s údivem sledoval, jak se chlapec jeho hry na nezvyklý hudební nástroj nemůže nabažit. Pro Cædmona vskutku na chvíli přestalo existovat všechno ostatní – zapomněl na svoji nohu, na svůj stesk po domově, dokonce i na dívku s krahujcem. Čím déle Wulfnoth hrál, tím hlouběji se propadal do stavu jakési nadzemské krásy, lehkosti a blaženosti.

„Ještě,“ žadonil, když Wulfnoth dohrál vzletnou melodii do konce.

Wulfnoth však s úsměvem ukázal Cædmonovi prsty na své levé ruce. Na bříškách prstů měl hluboké rýhy, z nichž dvě krvácely.

„Ach! Proč jste nic neřekl?“ nadhodil Cædmon provinile.

„Protože jsem jako všichni Godwinsoni ješitný a nemůžu se nabažit obdivu vnímavého posluchače.“

Cædmon se tiše zasmál. „Z čeho jsou ty šňůrky, které se vám tak hluboko zařezávají do kůže?“

„Říká se jim struny. A jsou to kočičí střeva.“

Cædmon znechuceně protáhl obličej.

Wulfnoth sáhl pod lavici, vytáhl vak z měkké vlněné látky a s láskou do něj svoji loutnu uložil. „A nyní ti ukážu hrad, jestli chceš.“

Cædmon přikývl. „Ó, ano. A také bych si moc rád prohlédl město.“

Wulfnoth sklopil zrak ke svým krvácejícím prstům, přejel po nich opatrně palcem a zavrtěl hlavou. „K tomu si musíš najít jiného průvodce. Já hrad nesmím opustit.“

„Ale proč ne?“

„Ty to nevíš? Jsem Vilémovým rukojmím.“

Ta novina Cædmonem otřásla. „Vy jste zajatec? Už dvanáct let?“

Wulfnoth pokrčil hubenými rameny. „Jistým způsobem je to docela snesitelné. Má klec je velká a pohodlná. Vilém se mnou zachází jako zdvořilý hostitel; všichni se mnou jednají, jako bych byl vyslancem krále Eduarda. Ale
mé vyslanectví trvá už přece jen trochu dlouho. A jestli sem teď přijede můj bratr a neodveze mě s sebou, pak…,“ povzdechl si. „Pak nevím, co se stane.“

Cædmon nevěděl, co na to říct. Wulfnoth Godwinson, tak odlišný od svého bratra, v něm probouzel hluboký soucit. Zároveň ho musel obdivovat pro trpělivost, s jakou snášel svůj úděl. A ze všeho nejvíce v něm vyvolávala nadšení hudba, kterou dokázal vykouzlit na své loutně. „Přeju vám z celého srdce, abyste se s námi mohl vrátit do Anglie, až zde hrabě Harold vykoná své poslání.“

Wulfnoth se zhluboka nadechl. „Pojď. Projdeme se, než začne pršet.“

Hrad v Rouenu byl mnohem větší než hrad v Beaurain, avšak jinak se od něj nijak podstatně nelišil. Wulfnoth zavedl Cædmona nejprve na vnější hradbu z palisád a ukázal mu otvory, kterými bylo možné vystřelovat šípy na útočníky nebo na ně lít vařící olej či je zahnat na útěk řeckým ohněm. Hradby obklopoval hluboký příkop, napájený vodou ze Seiny, přes nějž vedl k bráně pobité železem padací most. Na rozlehlém nádvoří se nacházely hospodářské budovy, koňské stáje, zbrojnice, kovárna, zásobárny a velká, nádherně zdobená kaple. Vlastní hradní věž z šedých kamenných kvádrů měla celá čtyři poschodí, z nichž druhé, ve kterém se nacházela síň podepřená sloupovím, bylo vyšší než ostatní. Pod síní se nacházely kuchyně, spižírny a hospodářské místnosti.

„V poschodích nad síní jsou ložnice četných dvořanů a hodnostářů,“ vysvětlil Cædmonovi Wulfnoth. „Je tu více úřadů než na dvoře našeho krále, protože se tu klade mnohem větší důraz na obřadnost. Tihle Normani milují okázalost, jíž se snaží zakrýt skutečnost, že ještě před sto lety byli divokými barbary, loupeživými Vikingy. Dále se tam nahoře nacházejí písárny mnichů, kteří Vilémovi pomáhají se správou jeho říše, a ložnice vznešených hostů a ubohých rukojmí, jako jsem já.“

„Kde spí vévoda? A existuje vlastně i nějaká vévodkyně?“

„Nejsem si jist, zda vůbec někdy spí,“ odpověděl Wulfnoth. „Ale jeho soukromé komnaty leží přímo nad síní. Vévodkyně existuje, jmenuje se Matylda a je to krásná a moudrá žena, jediný člověk, na kterého Vilém dá i tehdy, když má jiný názor. Mají spolu tři syny a dvě dcery.“

„A vévoda? Jaký je?“

„Setkal ses s ním, ne?“

Cædmon váhavě přikývl. „Jen krátce. Choval se ke mně velmi přátelsky.“ Vzpomněl si na to, co mu Vilém říkal o jeho otci. „Nezdá se, že by mu nějak zvlášť vadilo, že je levoboček.“

Wulfnoth na něj pozorně pohlédl. „Tohle slovo tu raději nevystavuj nahlas, Cædmone,“ řekl varovně. „Mýlíš se. Vilém musel tvrdě bojovat, aby se domohl svého práva, přestože ho otec určil za svého následovníka. Měl proti sobě téměř všechny šlechtice Normandie. Stále znovu musel potírat vzpurné vazaly. Jen pár let před tím, než jsem sem přišel, vedl válku proti Geoffreyovi, vévodovi z Anjou. Vilém v ní zvítězil, ale když vjel do poraženého města Alenåonu, našel na zdech domů přibité zvířecí kůže. Vévodova matka byla dcerou koželuha, chápeš? Chtěli mu tak dát najevo své opovržení.“ Wulfnoth se odmlčel.

„A dál?“ naléhal Cædmon.

„Vilém nechal dvaceti třem měšťanům useknout ruce a nohy.“ Cædmonovi se zvedl žaludek. „Bože…“

Wulfnoth s povzdechem pokrčil rameny. „Takže jak vidíš, je na toto téma přece jen trochu citlivý.“

Cædmon polkl. „Jistě si musel vytrpět svoje.“

Ale kdyby sám dostal moc potrestat každého, kdo ho nazval mrzákem, asi by také jen těžko vzdoroval pokušení.

Do brány vjel houf asi dvaceti normanských rytířů.

„První Vilémovi válečníci jsou už tady,“ poznamenal Wulfnoth. „Jestli si Harold nepospíší, vévoda mu ujede.“

„A kampak?“

„Zase jednou potáhne do války. Tentokrát proti Conanovi, vévodovi bretaňskému, který obral jednoho z Vilémových vazalů o pár hradů.“ Wulfnoth potřásl hlavou. „Já těm Francouzům nerozumím. Mohli by se už konečně poučit, že na Viléma žádný z nich nemá.“

Oba následující dny strávil Cædmon ve Wulfnothově společnosti. Na jeho pozvání s ním dokonce sdílel komnatu. Wulfnoth měl zjevné potěšení z toho, že může mluvit svojí mateřštinou s někým, kdo pochází ze stejných kořenů jako on a s kým si bez velkého vysvětlování rozumí. Nezlobil se ani, když si Cædmon přivlastnil jeho loutnu. S úžasem naslouchal, jak chlapec vybrnkává tóny pastýřského popěvku, který mu den předtím sám zahrál. Zatímco se na hradě shromažďovalo Vilémovo vojsko, seděli oba Angličané nahoře ve Wulfnothově komnatě či na slunném nádvoří a hráli na loutnu. Wulfnoth udiveně sledoval, jak rychle se Cædmon učí.

„Zdá se mi,“ prohodil s úsměvem, „že tě Bůh obdařil stejným nadáním jako svatého, po němž máš svoje jméno.“

Cædmon mu rozpačitě úsměv oplatil. „To, co říkáš, je rouhání.“

„Ach, jistě. Má bázeň před Božím hněvem není už zdaleka taková jako kdysi. Snad proto, že věřím, že mým pobytem zde mě už potrestal i za hříchy, které jsem ani neměl příležitost spáchat. On, můj otec a… muž, který právě vjíždí do brány.“

Cædmon vzhlédl. V čele skupiny jezdců přijížděl do rouenského hradu hrabě z Wessexu. Jel na podobném ušlechtilém válečném oři, na jakém přijel do Helmsby. Po straně se mu houpal velký meč a vypadal tak vznešeně, že Guy de Ponthieu jedoucí po jeho boku se v jeho lesku téměř ztrácel. Za nimi následovalo několik rytířů z Guyovy družiny, Haroldovi housecarlové, bratr Oswald, mladý Lucien, kterému Cædmon ukradl koně, a… ona.

Wulfnoth měl oči jen pro svého bratra. „Harolde,“ šeptal tiše. „Bože můj, Harolde. Máš už šedý vous…“

Cædmon viděl, jak sevřel ruce v pěst a přešlapuje bezradně z nohy na nohu. Něco mu bránilo k bratrovi přistoupit. Zůstali tedy stát na prosluněném trávníku před kaplí a přihlíželi, jak skupina sesedá z koní a je v náležitém pořadí, na které kladli Normani takový důraz, uvítána velitelem stráže.

Harold řekl něco normanskému důstojníkovi a ten ukázal jejich směrem. Hrabě se k nim okamžitě spěšně vydal. Zastavil se před Wulfnothem a jeho jindy neproniknutelný obličej prozrazoval množství nejrůznějších pocitů, z nichž Cædmon nedokázal všechny rozpoznat. Ale zcela jistě byly mezi nimi smutek a pohnutí.

„Wulfnothe…“ Harold objal bratra, jehož útlá postava se v jeho náruči téměř ztrácela.

„Vítej v Rouenu, bratře,“ řekl mladší z mužů.

Cædmon se chtěl zdvořile vzdálit, ale sotva se odvrátil, na rameno mu dopadla těžká tlapa.

„Zůstaň zde, chlapče.“ Harold si ho otočil k sobě a usmál se na něj. „Jsem ti zavázán díky. Byl to chrabrý čin, Cædmone. Zahanbil si všechny mé housecarly.“

Pak si na ně od nynějška musím dávat dobrý pozor, blesklo Cædmonovi hlavou. „Byl jsem jediný, kdo měl volnost pohybu.“

Harold zvedl na protest levou ruku. „Pro takového nezkušeného mladíčka jako ty by to i bez chromé nohy byl velký úkol. Můžeš si být jist, že tvůj otec se o tom dozví. A bude na tebe hrdý právě tak jako já.“

„Děkuji, mylorde.“ Chvála zněla upřímně, proč mu tedy připadalo, že se v ní skrývá osten?

Před hradem zažil Cædmon radostné shledání s bratrem Oswaldem a také housecarlové ho pozdravili mnohem přátelštěji, než očekával. Eldred jej dokonce poplácal po rameni. „Bez tebe bychom dosud hnili v té zatracené díře, hochu. Máš to u mě.“

Guy a jeho družina mu nevěnovali jediný pohled. A ani Cædmon se neodvážil pozvednout zrak k dívce.

Kapitán stráže je odvedl do síně. Stoly byly odklizeny stranou. Vévoda Vilém seděl na svém trůnu podobném křeslu. Měl na sobě drahocenný plášť z tmavě zeleného brokátu, u krku uchycený zlatou sponou, a pod ním neméně nádherný šat ze šafránově žlutého lnu. Po jeho levici stál kněz a jeden z Vilémových důvěrníků a cosi si špitali. Ve skupinkách tu postávali vojáci s poháry v rukou a tiše probírali podrobnosti nadcházejícího polního tažení.

Harold a Guy předstoupili před vévodu a uklonili se, Guy o poznání pokorněji než anglický šlechtic.

Vilém se obrátil nejprve k Haroldovi. „Buďte mi vítán, monseigneur.“

Harold mu poděkoval. „Přináším vám přátelské pozdravy od vašeho bratrance, krále Eduarda.“ Pohlédl krátce přes rameno. „Cædmone, bratře Oswalde, buďte tak laskavi.“

Předstoupili a dvojhlasně přeložili formální pozdrav. Pak se na sebe podívali a měli co dělat, aby nevyprskli smíchy.

Vilém rozvážně pokývl a obrátil se ke Guyovi de Ponthieu. Zorničky se mu zúžily, zatvářil se ještě vážněji než předtím a vyhlížel téměř hrozivě. „Buďte též vítán, Guyi. Jsem vám vděčen, že jste vyslanci mého bratrance poskytl po ztroskotání jeho lodi přístřeší a doprovodil jej sem. Projevil jste se jako věrný vazal.“

Harold zamračeně vyslechl šeptaný překlad bratra Oswalda a zvedl hlavu, jako by hodlal protestovat. Náhle si to rozmyslel. Vilémovi to neuniklo. Jeho tváří se mihl úsměv příliš krátký na to, aby se dalo rozeznat, zda byl konejšivý či pohrdavý. Pokynul jednomu ze sluhů a ten jim přinesl na podnose tři poháry.

Vilém podal dva svým hostů a svůj pohár zvedl se slovy: „Připijme nyní na zdraví mého bratrance, krále Anglie.“

Všichni se zhluboka napili a pak Vilém pokračoval: „Předneste mi poselství, které mi posílá král Eduard, monseigneur. Mladý Cædmon mi přeloží vaše slova.“

Harold zvedl udiveně obočí, ale souhlasně přikývl. „Král, váš bratranec, se necítí dobře,“ začal. „Léta strávená ve vyhnanství jej tíží stejně jako břímě jeho královských povinností a život plný odříkání. Poslal mne, dokud je ještě při zdraví, jak řekl, abych vás ujistil, že stojí při slibu, který vám dal, když jste jej před lety navštívil v Anglii.“

Vilém nespouštěl z Harolda oči, a když Cædmon překládal, probodával jej tímtéž pronikavým pohledem.

„Víte, čeho se tento slib týká?“ zeptal se Vilém.

Harold přikývl. „Ano, mylorde. Řekl mi to. Eduard si přeje, abyste se po něm stal králem Anglie.“

Cædmon zapomněl překládat a nevěřícně zíral na Harolda, včas se však vzpamatoval a tlumočil jeho slova normansky.

Vilém na chlapce výsměšně pohlédl. „Překvapuje tě to, Cædmone?“

„Přiznám se, že ano, monseigneur.“

Vilém přisvědčil. „Předpokládám, že i mnozí další Angličané budou překvapení.“

A mnozí Angličané z toho nebudou mít žádnou radost, pomyslel si Cædmon. Pohled na Haroldovy housecarly mu stačil, aby se o tom ujistil. Ale to není jeho starost. Slíbil si, že od nynějška si dá pozor, aby nedával při tlumočení najevo své pocity. Bude jen ušima a ústy, ničím víc. „A jaký je váš názor, Harolde Godwinsone?“ chtěl vědět Vilém.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Druhé království.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.