JONATHAN MOORE

NOČNÍ TRH

KALIBR

Přeložila Lenka Faltejsková

THE NIGHT MARKET

Copyright © 2018 by Jonathan Moore

Translation © Lenka Faltejsková, 2021

ISBN 978-80-242-7252-8

S vděčností

Bertovi T. Kobayashimu mladšímu

1

Carver zajel k chodníku, za vrak vyhořelého automobilu.

Za křižovatkou stál billboard s šesti reflektory podél spodního okraje. Mířily vzhůru a osvětlovaly reklamu, která vrhala stín na prázdnou budovu vzadu. Jinak kolem bylo mrtvo. Měsíční krajina opuštěných skladišť, všechno už nejmíň dvakrát přebrané. Všechny dveře vypáčené, dráty a potrubí vytrhané a rozkradené. Nezůstaly tu dokonce ani pouliční lampy – v Bay View a Hunter’s Pointu se měď cenila víc než světlo. Teď se sem plížily děti a kradly cihly. Ty pak nosily po kbelících na vrakoviště jižně od města a vyměňovaly za den starý chleba. Dozvěděl se to včera v noci.

Jen billboardu se nikdo nedotknul. Možná se cítili líp, když jim tu svítil. Zapnul stěrače, aby na něj dobře viděl. Zvažoval, jestli má vystoupit. Kdyby došel doprostřed křižovatky, viděl by to všechno. Totéž málem udělal i včera v noci, když zabloudil potmě cestou z místa činu. Zatímco se ještě třásl po té střelbě. Dnes v noci sem přijel, jen aby si to tu ještě jednou prohlédl. Jinak tu neměl co na práci. On ani nikdo jiný.

Billboard byl zbrusu nový, ale nenapadalo ho, kdo ho sem mohl chtít umístit. Proč zrovna na takové místo? To ho rovnou mohli zapíchnout v poušti.

Šlo o reklamu na parfém, vůni s názvem Black Aria. V hlavní roli herečka, jejíž tvář si pamatoval, jméno ne. Děda by věděl. Nějaká Elizabeth? Nebo možná Audrey. Ležela na břiše, bradu v dlaních, kolena měla pokrčená a bosé špičky mířily vzhůru. Pod tou černou látkou, kterou měla přehozenou přes sebe, byla celkem jistě nahá. Ani tak toho látka fantazii moc neponechávala. Každá křivka byla jasně zřetelná, ať už šlo o nahou kůži nebo o záhyby v saténu.

Pochopitelně digitální úprava. Další vyhlazený podvrh. Skutečná Elizabeth nebo Audrey by takhle nepózovala. Ne v době, kdy žila, a určitě ne, aby tím podpořila prodej parfému. Dřív měli lidi svou úroveň. Ta doba byla pryč. Už se nevrátí, stejně jako ten vyhořelý vrak, jako celý Hunter’s Point. Lahvička se vznášela nad ženinými holými lopatkami. Stěny křišťálového flakónu byly tak tlusté, že vypadal jako kus ledu. Tekutina uvnitř měla barvu zaschlé krve.

Díval se na tu reklamu a cítil, jak se mu do těla šíří teplo. Začalo to někde ve spodní části lebky a postupovalo podél páteře, až ho prostoupilo úplně celého. Pak následoval přesně opačný pocit a jeho kůže vychladla. Chloupky na pažích se zježily. Bylo to vzrušující, stejně silné jako ten pocit včera, když se přestalo střílet a on zjistil, že ho žádná kulka nezasáhla. Možná dokonce lepší.

V naprostém tichu slyšel hluboké hučení, vycházející z reflektorů na billboardu. Šest nepatrně odlišných tónů, které splývaly v podivný akord. Možná vymyšlený přesně tak, aby to diváka přilákalo blíž.

Vzpomínal si na televizní reklamy, které viděl, když byl ještě malý. Sobotní přehlídka věcí, po kterých zoufale zatoužil a vzápětí na ně zapomněl. Zato na tohle zapomene jen těžko. Pochopitelně ho nezajímal ten parfém. Sám je nepoužíval a neměl ženu, jíž by ho mohl dát. Nezáleželo na tom. Cítil něco mnohem silnějšího, než je touha. Bylo to jako ona zničující potřeba nadechnout se, když se člověk topí.

Vystoupil z auta a zadíval se přes křižovatku. Ze tmy vyletělo hejno malých ptáčků, možná vrabců, jako větrem zvířené listí. Všichni najednou přistáli na střeše vyhořelého vraku, otočení k němu. Slyšel, jak zobáčky ťukají do oceli, cítil na sobě sto párů černých oček.

Stál ve čtvrti, která čekala na demoliční kouli. Na jejím okraji už kolik měsíců parkovaly připravené buldozery. Až padne definitivní povel k zatracení, spustí radlice a vyrazí. Demoliční čety zlikvidují všechno, co ještě neodnesli zloději. Zboří řadové domky a položí trhavinu C 4 do sto let starých továren, aby uvolnily cestu zářné budoucnosti. Viděl, jak to chodí, u městské radnice. Bílý beton a černé sklo, které čtvrť promění v anonymní přepravní centrum. Neobývané město, odkud budou na sever vyjíždět dálkově řízené kamiony bez řidičů po ulicích tak hladkých, že jejich pneumatiky nevydají sebemenší zvuk. Bzučící drony se budou zvedat z přistávacích ploch na střechách s balíky, které se budou houpat pod nimi, až se vyřítí přes ulice neosvětlených domů dál do San Franciska. U výstavby kolem městské radnice nikde nenarazil na plán, co s obyvateli, kteří budou vysídleni. Možná měli prodávat cihly.

Sáhnul do auta a vypnul světla. Ulice se opět pohroužila do černočerné tmy, která zahalila trosky kolem. Zůstal jen billboard.

Konečně si dovolil dojít až na tu křižovatku. Zvedl oči k mrtvé herečce a parfému, jemuž dělala reklamu, aniž to tušila. Nešlo o tu ženu ani o náznak nahého těla pod černou látkou. Byla to ta lahvička a nápis a způsob, jakým reflektory osvětlovaly černé pozadí, takže celá jako by zářila z jakési temné propasti. Jako by škrtl sirkou v dole a stěny se zaleskly tisíci diamantů.

Netušil, odkud se vzal ten klid, zato věděl přesně, co dokáže. Očišťuje ho. Každý příval odplavil jednu vrstvu temnoty. Zakrátko zůstane docela obnažený; pozůstatky včerejší noci zmizí. Stál tam, na dešti, a vychutnával si to.

Odvrátil se, teprve když mu zazvonil telefon.

2

Přijal hovor až v autě, chtěl být od toho billboardu dál, než s někým začne mluvit.

„Slyším.“

„Tak jedeš, nebo co je?“

Nezáleželo na tom, co Jenner říká. Mohl by do telefonu diktovat znění nějakého formuláře, nebo říkat děcku, ať zahodí zbraň – za žádných okolností nezvýšil hlas, vždycky mluvil s naprostým klidem. To z něj dělalo člověka, jemuž druzí obvykle naslouchají. Ten kluk v noci bohužel neposlechl. A zbraň nezahodil.

„Ztrácíš se mi, Carvere.“

„Promiň – už jsem na cestě.“

„Přišlo hlášení, máme další výjezd,“ zdůraznil Jenner. „Víš, že máme službu, ne?“

„Jasně.“

„Kde jsi?“

„Blízko včerejšího místa činu,“ odpověděl Carver po krátké odmlce. „Potřeboval jsem se tu ještě na něco podívat. To hlášení je čerstvé?“

„Právě přišlo. Zavěsil jsem a teď volám tobě.“

„Za pět minut jsem před barákem. Pojedeme mým.“

„Proč jsi tam byl?“ zpozorněl Jenner. „Něco se ti na včerejšku nezdálo?“

„Tebe se to netýká – tys neudělal žádnou chybu. Navíc máme videonahrávku,“ ujistil ho. „Takže si nedělej starosti.“

„Dobře.“

Carver viděl magistrálu před sebou. Tam nikdo vedení neukradl – Hunter’s Point můžou zastupitelé i starosta ignorovat, dokud nedojde k přestavbě, novou magistrálu ne. Tamní rádoby secesní lampy osvětlovaly obloukovou komunikaci směrem do centra. Na dálku to díky stovkám světel přes mlhu vypadalo, jako když se tam rozednívá.

„Tak povídej, o co jde,“ ozval se Carver.

„Nejdřív jsem mluvil s poručicí. Nějaká paní z Filbertovy ulice zavolala na tísňovou linku. Že prý její soused strašně křičí. Tak tam dorazila hlídka, jenomže jim nikdo neotevřel a bylo zamčeno.“

„Jasně.“

„Poručice hlídce řekla, ať zůstane na místě, a spojila nás do jednoho hovoru, takže jsem rovnou slyšel všechno, co dělají,“ vyprávěl Jenner. „Mám to přímo od nich. Klepali, volali policie a tak dál.“

„Nikdo neotevřel?“

„Nikdo.“

„V kolik tam zaklepali? Můžeme třeba –“

„Proboha, Rossi, chtěls, abych ti to vyprávěl, což dělám. Necháš mě pokračovat?“

„Jasně.“

„Rozhodil jsi mě,“ postěžoval si Jenner. „Čili zaklepali těsně po půlnoci. Odkud to vím? Hlásili se do vysílačky ve dvanáct nula pět. Že vystupujou z auta a jdou ke dveřím. Bušili na dveře a volali. Po pár minutách za nima přišla ta sousedka.“

Carver to stočil na nájezd. Popraskaný asfalt vystřídal hladký povrch nové magistrály. Bylo to jako jet po černém zrcadle.

„Ta ženská jim tvrdila, že něco takovýho ještě neslyšela,“ pokračoval Jenner. „Myslím ty výkřiky. Prý to bylo strašně nahlas, jako by ten chlap řval u ní doma.“

„Zná ho?“

„Nevím, Rossi. Já to vyprávím. A nic nevynechávám. Čili ten chlap údajně ječel, jako by ho na nože brali. Byla z toho hrůzou bez sebe a vykoukla přes záclonu z okna. Naproti přes ulici byla tma, ale nahoře u okna někoho zahlídla. Bušil do skla. Byl nahej, celej od krve a bušil do skla.“

„Jenom jeden člověk? Ne dva?“

„Viděla jenom jednoho. Když to hlídka slyšela, vrátila se k autu, jeden z nich vytáhnul reflektor a zeptal se jí, v kterým okně to bylo. Ukázala jim to a oni tam posvítili. A pak to uviděli.“

Carver už podruhé během jedné noci cítil, jak se mu napíná kůže a ježí chlupy. Jenomže tentokrát to nebylo příjemné ani trochu. Dal nohu z plynu, zpomalil. Tušil, co bude následovat.

„To okno bylo celý od krve,“ ozvalo se na druhém konci. „Otisky dlaní – bušil do skla rukama.“

„Pokoušel se dostat ven.“

„Přesně. Pokoušel se dostat ven. Asi má doma hodně tlustý sklo.“

„To zjistíme, až tam dorazíme,“ podotkl Carver. „Jak je tlustý. Takže… šli dovnitř?“

„Jo, když uviděli tu krev, rozhodli, že je k tomu důvod. Vytáhli z kufru beranidlo a opřeli se do dveří. A tohle se ti bude líbit: byly na řetízek. Zamčeno zevnitř.“

„Dobře.“

„Nejdřív pročesali přízemí. Nikde nikdo. Byl tam sklep, kde to prohlídli jenom zběžně, ale ani tam nikdo nebyl. Okna zevnitř zavřený na kliku. Totéž platí pro zadní východ. Tak pokračovali nahoru. Našli ho v patře v přední ložnici.“

„A…?“

„Mrtvej. Ale tihle dva nebyli žádní pitomci, co zůstanou navěky na hlídkách. Bleskově odtamtud vypadli a na nic nesahali. Zajistili to tam a z přední verandy zavolali poručici. Která zavolala mně.“

„Tvrdí, že je mrtvý – jak to můžou vědět, jestli na nic nesahali?“

„Ptal jsem se jich,“ opáčil Jenner. „Myslíš, že mě to nenapadlo? Prej jim to můžu věřit.“

„Tak jim to věř.“

„Prej tam mám zajet a podívat se sám. Už tu budeš?“

Carver dojel k staré centrále na Bryantově ulici, kde už čekal Jenner pod kuželem světla z pouliční lampy. Límec bundy měl zvednutý proti dešti. Carver zastavil, kolega si zaclonil oči, a když ho poznal, nastoupil.

„Dost ti to trvalo.“

Zabouchl dveře. Z hladce oholené hlavy mu stékaly dešťové kapky.

„Pět minut,“ opáčil Carver. „Jak jsem říkal.“

„V tomhle počasí je to dost dlouho.“

Jenner vytáhl z kapsy bílý kapesník a otřel si lebku.

„Jsou lidi, co nosí klobouk nebo čepici,“ podotkl jeho parťák. „Měl bys to někdy vyzkoušet. Kam jedeme?“

„Na tu Filbertovu, kousek od Telegraph Hillu. Znám to tam.“

Přejeli Market Street, kde se na asfaltu leskly střepy. Když po nich přejížděli, ozývalo se křupání. Nacházeli se na kraji Finanční čtvrti, která byla územím „vyskli a ukradni“, co se Carver pamatoval. Jenomže teď zela prázdnotou. Dokonce i obchody, které ještě neměly vymlácené výlohy, byly zavřené. Když projížděli kolem autobusové zastávky, rozsvítil se u ní reklamní panel, spuštěný senzorem pohybu. Vrhal na prázdný chodník obrazy tropické pláže. Ani jeden se nezeptal, kam se všichni poděli, ale Carver počítal, že na to myslí oba.

Nezahlédli jediného chodce, dokud nevyjeli na Nob Hill. Tam se ukázalo, kam zmizela veškerá populace. Nahoře museli zpomalit, protože se tu shromáždil dav. Muži i ženy tu stáli ve frontě dlouhé přes tři ulice, ke vchodu do hotelu Fairmont. Jeho fasáda s mramorovými sloupy byla potažená černou textilií, která byla převázaná červenými hedvábnými stužkami, obepínajícími celou budovu. Kolem povlávaly čínské lampiony na šňůrách a deset tisíc lidí tu stálo v dešti a čekalo. Někteří muži měli černé kápě a většina jich držela lampion. V davu bylo možné zahlédnout i bezdomovce. Vyvolávači a kameloti, placení za rozdávání videokaret s reklamou na cokoli, za co dnes dostali zaplaceno. Většina žen si držela před obličejem barokní karnevalovou masku. Kolem očí se jim třpytila lesklá sklíčka. Carver cítil jejich parfémy a voňavé pudry.

„Co se tu děje?“ podivil se.

„Nevím,“ odvětil Jenner. „Tohle není normální srocení. Projeď skrz – tamhle napravo od toho chlápka je mezera.“

Carver zatroubil, aby si vyčistil cestu. Dav se rozestoupil, jeden muž však zůstal stát uprostřed vzniklé uličky. V semknutých rukou držel mosaznou lucernu, oči měl obrácené vzhůru k obloze, výraz ve tváři stejně prázdný jako oranžovočerná mlha, která je obklopovala.

„Neuvěřitelné,“ poznamenal Carver.

Objel toho chlapa a zrychlil.

„A nikde ani jeden policajt,“ přisadil si Jenner. „Myslíš, že to mám nahlásit?“

„Ty myslíš, že jo?“

Místo aby sáhl pro mobil, založil si Jenner ruce v klíně a opřel se.

„Přesně tak,“ utrousil Carver. „Tohle není naše starost.“

Cestou dolů z kopce zahlédli na chodníku opozdilce, zvláštní postavu s maskou morového doktora se zobákem, který trčel zpod třírohého klobouku. V jedné ruce třímal hůl se stříbrnou špičkou, v druhé bílou kulatou lucernu. O dvě ulice dál už vládlo mrtvo. A přece ještě zahlédli osamělou chodkyni, jak stoupá do svahu. Na sobě měla bílé lakované lodičky, jinak v podstatě nic. Nepokusila se na ně mávnout, když projížděli kolem, hlavu držela sklopenou. To už vjížděli do čtvrti, kde se nesvítilo. Jen v pár bytech plály čadící olejové lampy. Rozbitými okny v horním patře jednoho z činžovních domů létaly dovnitř i ven neosvětlené nelicencované drony jako obří mouchy. Fotily, sledovaly lidi. Přepravovaly zboží, které nebylo určené očím veřejnosti.

O minutu později se v ulicích opět objevily rozsvícené lampy a Jenner se předklonil.

„Na Filbertově se drž vpravo,“ upozornil. „Je to asi dvě nebo tři ulice za Washingtonovým náměstím.“

Carver zahnul doprava.

„Už to vidím.“

Dalo se to jen těžko přehlédnout. Před domem parkoval hlídkový vůz sanfranciské policie, jemuž na střeše červeně a modře blikal maják. Na protější straně ulice stála sanitka. Vzadu seděli dva záchranáři a dívali se do telefonů.

Z přítmí se vynořil policista v černé pláštěnce a posvítil baterkou na Carvera, který u něj zastavil a otevřel okno. Když se policista sehnul a nahlédl do auta, z igelitové kapuce mu stekla voda inspektorovi na rameno.

„Carver a Jenner, oddělení vražd.“

Carver vytáhl z kapsy služební průkaz a podal ho policistovi. Ten ho prohlédl a vrátil, pak ukázal dopředu.

„Můžete zaparkovat tamhle za tím autem. Přímo před domem. Byli jsme na místě činu jako první. Já se jmenuju Roper, moje parťačka Houstonová. Hlídá zadní východ.“

„Byl vevnitř někdo kromě vás?“

„Nebyl.“

„Už dorazil koroner?“

„Ne.“

„A co ta sanitka?“ chtěl vědět Jenner.

„My o ni nepožádali. Zřejmě ji poslal dispečink, protože sousedka do telefonu uvedla, že tu někdo křičí.“

„Takže záchranáři vevnitř nebyli?“ ujistil se Carver.

„Nepustili jsme je tam. Radost z toho zrovna neměli.“

„To je v pořádku. Dojděte pro svou kolegyni, sejdeme se na přední verandě.“

Zavřel okno a zaparkoval na místě, které mu Roper doporučil. Otevřel kufr a došel k němu pro brašnu s náčiním pro ohledání místa činu. Znovu se rozhlédl. V okolních oknech nezaznamenal žádné tváře. Na drátech elektrického vedení hřadovali vrabci. Stovky, možná tisíce. Dřív během noci nelétali, zato v posledních letech je vídal v jednom kuse.

„Převlečeme se až v suchu. Nejdřív promluvíme s tou hlídkou, pak jdeme dovnitř.“

„Nic nenamítám.“

Carver vytáhl brašnu, dřív než mu Jenner mohl pomoct. Ten byl sice služebně mladší, ani to ale neznamenalo, že ho nechá tahat takovou tíhu samotného.

„Jdeme.“

Roper s Houstonovou vypadali jako dva středoškoláci převlečení za policisty, ale nebyl to nijak nezvyklý pohled. Většina nováčků v řadách policejních hlídek vypadala, jako by zrovna byla za školou. Když vešli na verandu, Roper se napřímil a zasalutoval.

Místo aby mu gesto oplatil, sundal si Carver klobouk a oklepal z něj vodu.

„Pohov, synku.“

„Ano, pane.“

Carver ty dva přelétl pohledem. Houstonová mohla být tak o dva roky mladší než její kolega, a taky byla mnohem hezčí, ale postoj měli oba stejný.

„Armáda?“ nadhodil.

„Mariňáci, pane,“ odpověděl Roper.

Houstonová jen přikývla.

„Já jsem inspektor Carver a tohle je inspektor Jenner, oddělení vražd. Prý jste s ním mluvili po telefonu. Zvládli jste to tady dobře.“

„Díky, pane.“

„Už jste zjistili, komu ten dům patří?“ zajímal se.

„Ano i ne. Houstonová si přes internet vyhledala zápis v katastru. Nemovitost je psaná na nějakou firmu –“

„– jmenuje se to Korporace MMLX,“ doplnila Houstonová.

„Jenomže ta není registrovaná v Kalifornii –“

„– ale v Nevadě,“ dopověděla opět. V tmavých vlasech měla kapky vody, v nichž se odrážela blikající světla majáku hlídkového vozu.

„Takže máme jen pojišťovacího zprostředkovatele. I to je ale firma,“ uzavřel to Roper.

„Čili netušíme, čí ten barák je. Nebo jestli tu ten mrtvej chlap bydlel,“ konstatoval Carver.

Pozoroval mokré vlasy policistky Houstonové a odrazy majáku v kapkách. Myslel na ty třpytivé masky nahoře na Nob Hillu a na vyšňořené dámy, které čekaly před Fairmontem. Proč vůbec někdo zabalí celý hotel do hedvábí?

„Přesně tak.“

Každá noc v tomhle městě byla jako jeden dlouhý sen. Nevzpomínal si, kdy byl naposledy venku na slunci.

Zapudil nežádoucí myšlenky a podíval se na Ropera.

„A co ta sousedka, která to nahlásila?“ zeptal se. „Je tu někde?“

„U sebe doma, bydlí naproti přes ulici,“ odpověděla mu policistka. „Požádali jsme ji, aby tam počkala, než ji někdo přijde vyslechnout.“

„Objevil se tu někdo další? Třeba ze sousedů?“

„Ne, nikdo,“ řekl Roper. „Ale viděl jsem je, jak se dívají přes záclony. Takže tu kolem lidi jsou.“

„Ještě něco, než půjdeme dovnitř?“

„Nic, pane.“ Roper se ohlédl na svou parťačku, která přikývla a dala signál rukou – přitiskla si prsty na rty.

Roper se otočil zpátky k Carverovi s Jennerem.

„Ale radši si vezměte ochranný oblek. I roušky a rukavice. Byli jsme tady s kolegyní v Kinshase, operace Ebola. Před dvěma epidemiemi. A nikdy jsme neviděli nic horšího než to, co je tady nahoře.“

„Nechcete to trochu upřesnit?“

„Ten chlap vypadá, jako by ho někdo uvařil.“

„A snědl,“ dodala Houstonová.

„Lepší vysvětlení nemáme,“ konstatoval Roper.

U vchodu stála dřevěná lavička a vedle květináč s růžovým keříkem. Carver položil brašnu na lavičku a rozepnul ji. Postavili se s Jennerem vedle sebe a začali vytahovat svršky patřící k řemeslu: igelitové sprchovací čepice a čiré bezpečnostní brýle, modré latexové rukavice, celofánové návleky na boty. Nasadili si papírové roušky a k brýlím připnuli maličké kamery, aby mohli nahrávat, co uvidí uvnitř.

„Zkontrolovali jste celý dům, než jste se stáhli?“ zeptal se Carver.

Roper se podíval na Houstonovou. Pohlédla na Carvera a zavrtěla hlavou.

„V druhém patře jsme nebyli,“ vysvětlila. „Tělo jsme našli v prvním a hned pak jsme se vrátili ven.“

„Byli jste ve sklepě?“

„Jen jsme ho prohlédli z kuchyně – nic.“

„Dobře.“ Carver ukázal na termovizi Ønske, kterou měla připevněnou na opasku. „Včera v noci se mi rozbila. Půjčte mi tu vaši.“

Policistka ji odepnula a podala mu ji. Zapnul přístroj a zkontroloval stav baterie.

„Fajn,“ přikývl a otočil se na Jennera. „Můžeme?“

„Jdeme na to.“

Carver si zvenčí dům moc neprohlédl, když ale vešli rozbitými dveřmi do haly, okamžitě poznal, že musí patřit někomu bohatému. Cokoli v téhle ulici, ve stínu věže Coit Tower, stálo majlant. To věděl každý. Většina domů tu proto byla rozdělená na byty. Tenhle ovšem ne. Byl dvouposchoďový a navíc měl sklep.

Podlahy byly z akáciového dřeva, se zrcadlově srovnanou kresbou, stěny obložené nějakým kamenem. Možná alabastrem. Bodová světla zapuštěná v podlaze ozařovala řadu japonských grafik s otisky: chobotnice namočené do svého vlastního inkoustu a přimáčknuté v posmrtných polohách k starému rýžovému papíru. Jenner zůstal stát na protější straně chodby před plátnem, které zabíralo většinu stěny. Zachycovalo pláž naproti parku Golden Gate o mlhavém dni. Všechno v modrošedých tónech jako kouř v zimě.

„To je Laurentová?“ zeptal se Carver.

„Tipnul bych si, že jo.“ Kolega se na něj otočil. „Podle mě kradená.“

„Ta slavná loupež v muzeu Legion of Honor, před deseti lety,“ poznamenal Carver. „Pamatuju si to.“

Jenner přikývl.

„Dost odvaha, pověsit si ho hned u dveří. Anebo sem návštěvy nechodily.“

„Chceš se rozhlídnout tady dole, nebo půjdeme rovnou nahoru?“

Jenner místo odpovědi zvedl oči ke stropu.

Pustili se po schodech a jejich boty obalené celofánem šustily při každém kroku. Schodiště bylo dost široké, aby mohli jít vedle sebe. Na první podestě, kde už byla tma, zastavili a zapnuli baterky. Pak zatočili a pokračovali nahoru do tmy.

„Myslíš, že Houstonová a Roper spolu něco mají?“ nadhodil Jenner.

„Netuším.“

„Doříkávají za sebe věty. Takže by mě to moc nepřekvapilo.“

„Taky za mě občas dopovíš větu.“

„Víš, jak to myslím. Navíc jsi snad viděl, jak se na ni díval. A ona na něj.“

„Nic mi do toho není,“ opáčil Carver. „To je jediný, co vím. Zapomeň na kecy o zásadách. Koho to zajímá, pokud svou práci dělají dobře?“

„Podle mě by to bylo hezký,“ zasnil se Jenner. „Parťák, s kterým můžeš trávit čas. Někdo, kdo ti doopravdy rozumí, kdo se k tobě chová jemně.“

„Jestli chceš novýho parťáka, Ray Bodecker zrovna jednoho shání.“

„Říkal jsem jemně.“

„Tak to máš asi těžký,“ podotkl Carver. „Hele, koukni na tohle.“

Sklouzl světlem baterky po stěně nahoře nad schody. Na tapetě zůstal krvavý otisk ruky. Představil si muže, který utíká po schodech nahoru, klopýtne a zachytí se o stěnu. Pak se odstrčí a rozběhne se jinam. Té krve bylo tolik, že stekla na obložení.

Vystoupali až do patra.

„Na podlaze žádnou nevidím,“ poznamenal Carver.

„Co jako?“

„Krev – jestli ji měl na rukách, když utíkal sem, člověk by čekal, že nějakou najde i na zemi.“

„Třeba si tou rukou přikrýval ránu. Tamhle je vypínač,“ ukázal baterkou Jenner. „Mám rozsvítit?“

Carver se podíval, kam dopadá kužel světla.

„Radši ne. V domě jako tenhle člověk neví, co může ten vypínač spustit. Nechci omylem zapnout větrák, co by rozfoukal důkazy.“

„Nebo by se mohla odsunout zeď a z ní vypochodovat armáda robotických vysavačů. Chápu.“

„Přesně,“ přikývl Carver. „Až dorazí kriminalistická jednotka, budou mít s sebou světla. Do té doby si vystačíme s tímhle.“

Kolega namířil světlo do míst dál v chodbě.

„Tamhle máš tu krev na zemi.“

„Počkej,“ zarazil ho Carver. „Hlavně do ní nešlápni.“

„Půjdu za tebou, takže kdyby se nám podařilo nějakou projít, bude to tvoje vina… ale co je tohle?“

Světlo ozářilo hromádku na podlaze, asi deset kroků před jeho parťákem. Došli k ní a zastavili se.

„Vrabčák?“ užasl Jenner. „Každopádně na to někdo dupnul.“

Carver se skrčil a posvítil si zblízka na rozlámané ptačí tělíčko. Levé oko mu chybělo, v očním důlku bylo zřetelně vidět tenký ocelový kroužek. Na podlaze ležely vedle zobáčku střípky černého skla. Pírka byla navlečená na lesklých černých nitkách, zřejmě fotovoltaických vláknech. Nikde žádná krev.

„Tohle nebude pták,“ pronesl. Nedotkl se té věci. Vzpomněl si na vrabčáky na drátech tam venku. Všichni byli otočení stejným směrem, dívali se k oknu do ložnice tohoto domu.

„Tak co je to?“

„Pak to sbalíme a vezmeme do laborky. Tipnul bych si, že někdo chtěl mít tohohle chlápka pod dohledem.“ Carver vstal a rozhlédl se. „Jdeme ho najít.“

Než vešli do ložnice, vytáhl termovizi od Houstonové a zapnul ji. Přiložil si hledáček k oku a pomalu prohlédl celé první patro, pak přístroj namířil na strop. Houstonová s Roperem nebyli až nahoře, ale od chvíle, kdy dům opustili, hlídali oba vchody. A měli výhled na dolní část schodiště, takže kdyby někdo sešel do přízemí, viděli by ho. Pokud se v domě někdo ukrývá, musel by být jedině v prvním nebo ve druhém patře.

„Jak to vypadá?“

„Hned nad tebou je bojler na teplou vodu. Dost velký,“ informoval Carver. „Jinak nic. Nahoře nikdo není.“

Připnul si termovizi k opasku a vyrazil vpřed. Světlo z jejich baterek odhalilo v ložnici krvavé otisky na stěnách a šmouhy na okně. Ten mrtvý do něj musel uhodit tak padesátkrát, že na něm zůstalo tolik otisků.

„Cítíš to?“ zeptal se Jenner.

Stáli uprostřed pokoje.

„Jo. Ale nevím, co to je.“

Cítil krev, která zasychala na perském koberci, čerstvé povlečení na posteli s nebesy. Na obou nočních stolcích stály svíčky s vanilkovou vůní a i tu cítil, přestože nebyly zapálené a jejich knoty zatuhly do vosku. S každým nádechem vnímal obvyklé pachy čerstvé smrti. Takhle zkraje nebyly tak zlé. Hlavně moč a žluč. Mezi nimi se však proplétal další zápach, jediné vlákno, tak propojené se vším ostatním, že bylo téměř nemožné ho zachytit.

„Něco jako ozón,“ navrhl Jenner. „Jako na venkově, když se blíží bouřka.“

„Možná.“

Rozhodně to nebylo dostatečně výstižné. Jako byste řekli, že vztek je rudý. Že vaše první láska byla čistá a chladivá jako lok vody z jarního pramene. Některé věci zkrátka nesnesou přirovnání a tenhle pach k nim patřil.

„Roper říkal, že je ten mrtvý mezi postelí a oknem,“ zašeptal Jenner.

„Fajn, tak se tam podíváme.“

Obešli čelo postele, světlo baterek klouzalo po podlaze a po stěnách.

„Tamhle,“ syknul Jenner. „Vidíš to? No to mě poser!“

Carver přejel světlem po těle. Od hlavy – nebo od toho, co za hlavu považoval – k chodidlům a zpátky. Polkl pod rouškou.

„V kolik volala ta sousedka?“ zeptal se.

„O půlnoci.“

„Roper s Houstonovou dorazili ve dvanáct nula pět?“

„Přesně tak.“

„Ta ženská tvrdila, že o půlnoci někdo bušil do tohohle okna?“

„Přesně to říkala.“

„No do prdele,“ ulevil si Carver. Nejradši by se posadil, ale nechtěl se ničeho v tom pokoji dotknout. „Natáčíš to? Na kameru?“

„Natáčím to.“

Bojoval s dávivým reflexem. Zvedl pěst v rukavici k ochranné roušce, pak si to rozmyslel a zase ruku spustil. Dalších deset vteřin naprázdno polykal a zatínal zuby.

„Dobrý?“ ozval se jeho kolega.

Přikývl a pomalu se nadechl.

„Ta ženská,“ pronesl. A polknul. „Zmínila, že byl obalený tímhletím? Ať je to, co chce.“

„Říkala jenom, že toho chlapa viděla u okna. A prý byl asi nahý a od krve.“

„To je všechno?“

„To je všechno,“ potvrdil Jenner. „O tomhle nemluvila. Ale nevypadá to, ani jak to popisovali Roper s Houstonovou.“

„Uvařený a snědený.“

„Možná tak před měsícem,“ utrousil Jenner.

„Na nic nesahej.“

„To se neboj, Rossi. Leda bys mi mířil pistolí na hlavu. Co to kurva je?“

„Nevím.“

Zdola se ozvalo klepání, vzápětí na ně zavolal Roper: „Inspektore Carvere?“

„Co je?“ křikl Carver.

„Ti záchranáři říkají, že jestli je nepotřebujete, mají na práci lepší věci.“

„Jenom ať jedou, Ropere. Nepotřebujeme je.“

„To teda fakt ne,“ dodal Jenner tak tiše, že to slyšel jen jeho parťák.

Světlem baterek zkoumali mrtvolu. Ještě před hodinou to byl člověk. Teď připomínal hroudu šedého mechu. Mechem porostlou kládu, scvrklou a požíranou hnilobou. Carver viděl kosti prstů, řečiště trhlin v lebce, kde byly sežrané kusy kůže.

„Je tohle –“

Zarazil se a shýbnul se. Každopádně se to pohybovalo.

Vybavil si starý časosběrný film o životě na korálovém útesu. Koráli (konkrétně útesovník mozkovitý) se v noci roztahují, vytahují ramena a krmí se, a pak se přes den opět smršťují. To všechno bylo nasnímáno zrychleně, celý rok nebo víc z dnů a nocí, střídajících se po půlminutách. Koráli pulzovali jako dýchající bytosti a mezi cykly nekonečně rostli. Posunul se blíž k tělu, zatajil dech.

„Vidíš, to, Jennere? Vidíš, co to –“

Vyrušil je křik. Hlasy zdola, dusot na schodech.

„Proboha, co zas?“ ozval se Jenner.

Carver se otočil ke dveřím. Kolega už držel tasenou zbraň nad rukou, v níž třímal baterku. Carver sáhl pod bundu pro pistoli, odjistil ji a zaujal střeleckou pozici na koleni. Viděl blížící se světla. Položil prst na spoušť a zavolal: „Sanfranciská policie! Vstupujete na místo činu, koukejte odsud vypadnout!“

Kroky se zastavily. Bledé světlo baterek narušitelů znehybnělo.

„Jo?“ ozval se tlumený hlas, který jako by vycházel zpoza okna. „A my jsme z FBI a jdeme dovnitř. Takže se koukejte uklidnit.“

Muži na schodech nepočkali na odpověď. Vystoupali do patra. Bylo jich šest, všichni v ochranných skafandrech, tváře ukryté pod reflexními štíty. Mlčky prošli chodbou. Bylo slyšet jen dunění jejich bot na podlaze a syčení pozitivního tlaku vycházejícího zpod jejich příleb. Ve chvíli, kdy se objevili na prahu, posvítil Carver na písmena, která měl ten první na prsou.

FBI.

Vrátil zbraň do pouzdra a ujistil se, že Jenner udělal totéž. Pak se zvedl.

„Inspektor Carver, sanfranciská policie. Tohle je insp–“

„Zajímá mě jenom jedna věc – jak blízko jste u něj byli?“

Bylo těžké poznat, který z nich mluví. Všech šest se jich krátce zastavilo ve dveřích do ložnice, pak se znovu dali do pohybu směrem k nim. LED světla zabudovaná do neprodyšně uzavřených příleb zvýrazňovala částečky prachu, které vířily pokojem. Bylo ho tu plno, ale uviděli ho až teď, v tom ostrém světle. Měl stejnou barvu jako mech obrůstající mrtvého muže. Agenti FBI byli v plné výstroji, jako by se chystali přečkat noc na Venuši. Při pohledu na ně si Carver připadal s tenkými rukavicemi a levnou papírovou rouškou skoro nahý.

„Jak blízko?“ zopakoval jeden z nich.

„Co?“

„Krucinál, k tomu tělu, jak blízko jste se dostali?“

„Tak na metr.“

„Je to vidět ve vzduchu,“ ozval se další hlas. „Pěkně to kvete.“

V ochranném obleku to nebylo úplně zřetelně poznat, ale muž v čele zřejmě přikývl. Otočil se ke svým lidem.

„Odveďte ty trotly. Do dekontaminačního návěsu,“ zavelel. Obrátil se zpátky k Carverovi. „Jak dlouho jste tady uvnitř?“

Inspektoři si vyměnili pohled. Jenner byl ve tváři popelavý, vypadal ztrhaně.

„Tak třicet vteřin,“ odpověděl Carver. Ale už když to říkal, nebyl si jistý, jestli je to tak. Netušil, jak dlouho stáli nad tělem, stejnou měrou fascinovaní jako zhnusení.

„Dýl,“ namítl Jenner. „V týhle místnosti tak dvě minuty. Pět minut v domě.“

„V tom případě sebou hněte. A rychle. Jestli budete mít štěstí, ještě to stihnete,“ poznamenal velitel skupiny. „Odveďte je,“ nařídil ostatním.

Jeden z nich popadl Jennera za loket a táhl ho ke dveřím.

„Dekontaminační návěs?“ zopakoval zajatec a ohlédl se na svého parťáka.

Chlap z FBI položil Jennerovi ruku v rukavici na záda a postrčil ho kupředu.

„Tak už běžte.“

Carver ho následoval. Cítil, jak mu pod rouškou dřevění rty. Ušní lalůčky a špičky prstů ho brněly.

„O co tu jde?“ zeptal se přes rameno. Zbývající muži se rozprostřeli po pokoji, jeden z nich klečel za postelí, další vytahoval zásuvky z prádelníku. „Kdo vás sem zavolal?“

„Běžte dolů.“

„Promenujete se nám po místě činu,“ protestoval Carver. Cítil šimrání v koutku očí, jako začátek senné rýmy. „Tohle nemůžete – došlo tu k vraždě.“

„A vy budete její součástí, jestli si nepohnete. Chcete vypadat taky takhle? Stačí vydržet tak půl hodiny.“

Sešli dolů do chodby. Nějaký člověk ve skafandru stříkal na stěny jakousi dekontaminační tekutinu. Od vchodu se chodbou táhla oranžová a žlutá hadice k tlakové pistoli, kterou svíral v ruce. Právě namířil na obraz Bridget Laurentové. Barvy začala bublat, vzápětí se roztekly a odkapávaly přes okraj plátna. Carver mohl jen hádat, co ten sprej udělá s otisky prstů a vzorky DNA.

Otočil se k muži za sebou.

„Vždyť tu nic nezůstane.“

„Ven.“

Vystrčil ho na verandu. Houstonová s Roperem zmizeli, stejně tak hlídkový vůz. I jeho auto bylo pryč. Níž ve svahu, přímo uprostřed křižovatky s Grant Avenue, parkovaly dva neoznačené kamiony. Bylo to jediné místo v okolí, kam se vešly. Za nimi stál černý autobus. Obě ulice blokovaly zátarasy s žlutými světly, která blikala v dešti. Muži v bílých skafandrech kolem rozkládali světlomety na trojnožkách a roznášeli nějaké chemické postřikovače. Další vytahovali igelitovou plachtu dost velkou, aby obalila celou ulici. Carver si vybavil hotel Fairmont, zahalený v černém hedvábí. Agent za ním ho postrčil a on na schodech k chodníku málem upadl.

Spatřil dalšího muže v ochranném žáruvzdorném obleku. Právě si utahoval popruhy konstrukce s tlakovými láhvemi se stlačeným plynem. Přes rameno měl hadici a v ruce držel tlakovou pistoli. Minul je a pokračoval dovnitř do domu.

„Carvere?“ ozval se Jenner. Mnul si ruce, obličej měl opuchlý. A popelavě šedý.

„Fakt nevím,“ odtušil Carver. „Nechápu to.“

K otevřeným dveřím do návěsu bílého kamionu vedly kovové schůdky. Na vnitřní straně dveří byl nějaký nápis, ale písmena se v oslnivém bílém světle, které vycházelo zevnitř, nedala přečíst.

„Nahoru,“ zavelel muž z FBI. Strčil do Jennera.

Carver sledoval, jak jeho kolega stoupá po schodech. Třásl se, objímal si ramena. Když byl nahoře, následoval ho. Než vstoupil do návěsu, ještě se otočil a zadíval se na ten dům. Dovnitř právě vcházeli další dva muži ve skafandrech. Zvedl oči k oknu z ložnice. Tmavé krvavé otisky dlaní na skle podkreslovalo pozadí z plamenů. Vypalují to tam. Spálí toho muže na podlaze i všechno ostatní v místnosti. Očista žehem.

Muž, který je popoháněl, se natáhl a zabouchl za ním dveře návěsu. Carver se otočil. Před sebou měl bílou stěnu s nápisem, který ukazoval, že muži mají jít doleva, ženy doprava. Rámus z ulice byl stále slyšet, ale stěny ho utlumily.

„Běžte doleva.“

Shora se ozval ženský hlas. Carver zvedl hlavu a spatřil reproduktor interkomu na stropě hned vedle bezpečnostní kamery.

„Jdeme, Jennere.“

Vzal parťáka za loket a vedl ho podél stěny doleva. Sálala z něj horkost, rukáv bundy měl úplně propocený. Prošli úzkými dveřmi označenými nápisem 1. FÁZE. Ocitli se v místnosti o velikosti Carverovy koupelny. Kovový koš s víkem, který stál u protější stěny, označoval oranžový symbol pro biohazard. V jedné stěně byla zabudovaná posuvná ocelová dvířka jako u nočního depozitního boxu ve staré bance. Jakmile vstoupili do místnosti, dveře se za nimi automaticky zavřely. Carver cítil změnu tlaku. Byly vzduchotěsné.

„Svléknout,“ zavelel onen hlas. „Oblečení do koše.“

Carver zvedl oči ke stropu, ale nebyl si jistý, jestli má mluvit na kameru nebo na reproduktor.

„Co se s ním stane?“

„Spálí se,“ odpověděla neviditelná žena.

„Máme u sebe služební zbraně, průkazy. Peněženky, telefony. Co s tím?“

„Ty vložte do skříňky ve stěně, budeme je sterilizovat.“

Jenner se podíval na plechovou nádobu, pak na skříňku. Otočil se na kamaráda. Oči měl zarudlé a uslzené.

„Takže jsme fakt chytili ten sajrajt?“

„Vypadá to tak,“ přikývl Carver. „Radši sebou hodíme.“

Svlékli se, nacpali svršky do koše. Na dně už leželo oblečení Ropera a Houstonové. Tmavé košile a kalhoty. Boty s gumovými podrážkami. Čepice s nesundanými igelitovými návleky do deště.

„Takže je to jasný,“ prohlásil Jenner, který se třásl jako osika. „Chodí spolu.“

„Asi je tudy prohnali jako auto myčkou,“ poznamenal Carver. „Nebo dobytek uličkou na jatka.“

„Jak dlouho jsme tam nahoře byli?“

„Pět minut.“

Jenner přikývl. Rozepínal si košili, ale dvakrát si musel poškrábat obličej.

„Zkus to nedělat, jenom se ti ten sajrajt zadře víc do hloubky.“

„Úplně mi to leptá kůži, Rossi.“

„Jo, já vím,“ přikývl. Dovedl si až moc dobře představit, jak by to vypadalo dál. Jak by se oba začali zmítat a bušili by krvácejícíma rukama do zamčených dveří. Do hodiny by z nich zbyly jen hroudy pokryté mechem, ve kterých by člověka rozeznal jen stěží. Ve vzduchu by se tetelil kovově šedý prach, z jejich těl by se začaly šířit spóry. „Hlavně dělej a zkus na to nemyslet. Ten chlap říkal, že to stihneme.“

Stáhli si latexové rukavice, roušky a zůstali nazí v malé bílé místnosti pod objektivem kamery. Carver sklopil oči ke svému hrudníku. Byl posetý červenými tečkami, jako by dostal vyrážku. V protější stěně se nacházely další vzduchotěsné dveře. 2. FÁZE. Zasyčely a otevřely se.

„Máme tam jít?“ zeptal se Jenner.

„Jo.“

Vstoupili do další místnosti. Byla prázdná až na ocelový sloup uprostřed, který vedl z podlahy do stropu. Nahoře z něj trčely čtyři sprchové hlavice. Jakmile se za nimi zavřely dveře, z hlavic vytryskla voda a pára na už mokrou podlahu.

Carver natáhl ruku do té spršky a přičichl k prstům.

„To není jenom voda,“ poznamenal. „Možná je v ní savo nebo co.“

„Kruci, to budu za chvíli vypadat jako ty,“ ulevil si Jenner.

„Moh bys dopadnout i hůř.“

Postavili se každý pod jednu sprchu. Tekutina je pálila na kůži i v očích. Když se Carver nadechl, chemická pára ho štípala v nose a posléze v prsou. Rukama se vydrhl a zkontroloval, jestli Jenner dělá totéž. Na konci cyklu začala ze sprch téct čistá voda bez dezinfekce. Carver zvedl tvář a nechal si vodu bušit do očí a do nosu. Srdce mu bilo tak, že cítil pulzování pod pevně zavřenými víčky.

Když voda přestala téct, zůstali stát naproti sobě a dívali se na zamčené dveře a vířící páru. Nad nimi se spustily dva vysoušeče. Stáli v proudu horkého vzduchu a otírali ze sebe vodu hřbety rukou.

Jenner se přestal třást.

„Asi to pomohlo,“ poznamenal.

„Jo.“

„Už mě to dostávalo. Nevím, co to bylo.“

„Takže jsi v pohodě?“ zeptal se ho Carver.

„Nevím. Viděl jsi, co to tam napáchalo.“

Dveře s nápisem 3. FÁZE zasyčely a otevřely se. Jenner se na ně zadíval a zavrtěl hlavou.

„Federálové,“ pronesl.

„Kdyby nepřišli, už jsme do toho okna mohli mlátit my dva. Pokoušet se dostat ven jako ten chlap, co tam ležel.“

„Jak se to vlastně dozvěděli?“ nechápal Jenner. „Jak se tam dostali tak rychle? To jako jeli náhodou kolem? Padesát chlapů ve skafandrech a s plamenometem? Dekontaminační návěs? A co to vůbec je za sračku?“

„Nevím,“ pokrčil Carver rameny. „Nemám páru.“

Odebrali se do třetí místnosti. V té uviděli kovové lavice, na nichž ležely dvě soupravy nemocničního úboru zatavené v igelitu. Carver si jednu vzal a sáček roztrhl. Vypadly z něj pyžamové kalhoty a tričko s krátkým rukávem. K tomu našel uvnitř papírové pantofle, jaké vám dají v čajovně v Japantownu. Posadili se naproti sobě a oblékli se. Sotva si nazuli pantofle, otevřely se čtvrté vzduchotěsné dveře. Dovnitř vešel člověk ve skafandru s podnosem v rukou. Obličejový štít obleku byl z reflexního skla, připomínal stříbrnočernou díru.

„Vaše zbraně a průkazy se sterilizují. I vaše telefony.“

Carver pochopil, že to je ta žena, jejíž hlas předtím vycházel z reproduktoru.

„Jste doktorka?“ zeptal se. „Nebo z FBI?“

„Obojí.“

Položila podnos na lavici vedle něj. Byly na něm dva papírové kelímky po okraj naplněné žlutohnědou tekutinou a utěrka, ale nedalo se poznat, co se skrývá pod ní.

„Tumáte,“ řekla a podala mu kelímek. „Vypijte to.“

„Co je to?“

„Potřebujete nakopnout imunitní systém.“

„K tomu to je?“ chtěl vědět Jenner.

„Ano.“

Carver k tekutině přičichl a usrknul. Chutnala jako kov, jako voda, která celé roky stála v nefunkčním radiátoru.

„Nejjednodušší je vypít to najednou.“

„Dobře.“

„A radši si pospěšte. Čím dřív to vypijete, tím líp. Viděli jste, jak dopadl ten člověk v tom domě, ne?“

„Viděli.“

„Jenom málokomu se poštěstí vidět něco takového bez skafandru a přežít. Máte kliku. Tak už pijte.“

Bylo to šílené, ale nedalo se nic dělat. Carver pozvedl kelímek v přípitku.

„Cleve.“

„Rossi.“

S tím vypili veškerý obsah a prázdné pohárky odložili. Carver dvakrát zakašlal. Jenner se předklonil, rukama se opřel o kolena a svěsil hlavu. Otřásl se a srazil při tom prázdný kelímek z lavice.

„Co to tam v tom domě je?“ zašeptal Carver. „Co to s člověkem udělá? Netrvalo to ani hodinu.“

„Je to virus.“

„Jaký virus tohle dokáže?“

„A kdo vás vůbec zavolal?“ zeptal se Jenner. Hlavu měl stále sklopenou a mluvil přes zaťaté zuby. „Odkdy FBI řeší epidemie?“

„Radši se posaďte na zem,“ doporučila jim. „Opřete se zády o tu lavici.“

Carver v tom zrcadlovém skle hledal cokoli z člověka uvnitř. Ale viděl jen odraz vlastní tváře a Jennera, který se schoulil do sebe, zatímco v něm pracovala ta divná tekutina. Ona jim stejně nic nepoví. Neřekne jim, co to v tom domě bylo, ani jak se sem dostali tak rychle. Znovu si vybavil vrabčáky a tu věc, kterou našli nahoře. Myslel si, že je to pták, dokud si ji neprohlédl zblízka.

„Co jste říkala?“ pronesl. „Na podlahu?“

„Abyste neupadli,“ upřesnila. „A neuhodili se do hlavy. Přijde to tak za třicet vteřin.“

„Ten sajrajt z toho domu,“ ozval se Jenner. Spustil ruce z kolenou a přitiskl si zaťaté pěsti na oči. „Smyli jsme to ze sebe, že jo?“

„Třicet vteřin, možná už míň,“ pronesla ona. „Pak to ucítíte.“

Ale Carver už to cítil. Nápoj chutnal jako tekutá ocel, ale žádný kov to nebyl. Byla to epilepsie v kelímku. Křeče a jektání zubů. Svezl se z lavice na podlahu. Jenner ho předběhl. Přitáhl si kolena k hrudi a otevřel ústa v bezhlesném výkřiku. Tělo se mu roztřáslo. Carver sledoval, jak sebou jeho ruce škubou, cítil, jak mu lupe v čelistech, jak se mu křečovitě zatínají zuby, desetkrát během pouhých vteřin. Žena zvedla utěrku z podnosu a uchopila injekční pistoli.

„Nic to nebude,“ pronesla.

Postavila se za Carvera a předklonila mu hlavu. Svaly se mu zatínaly v marném souboji s neviditelným nepřítelem, jeho tělo posloužilo jako dokonalý vodič pro elektrický výboj, který přišel odnikud a vzápětí byl pryč. Když ucítil, jak mu přitiskla hlaveň k zátylku, nemohl dělat vůbec nic.

„Bude to jenom štípnutí.“

A třikrát zmáčkla spoušť.

3

Carver ležel pod dekou a poslouchal ten hlas.

Vnímal ji už asi hodinu nebo dvě. Většinu toho času mu předčítala. Byl neukotvený, vznášel se těsně nad rozčeřenou hladinou snu. Měla tichý zastřený hlas, který zněl nejkrásněji na koncích a na začátcích vět, když se nadechovala. Sice ten hlas nepoznával, ale byl za něj vděčný.

„Účel je prostý,“ četla. Pomalu se nadechla a otočila list. „A to následující: přimět člověka udělat něco, co by jinak neudělal. Změnit jeho směřování. Proměnit jeho mysl. Přestavět svět, jak ho vnímá, takže už to nebude jeho směr, jeho mysl ani jeho svět – ale náš.“

Kromě toho hlasu vnímal i další zvuky a ty mu pomohly poznat, kde je. Slyšel monotónní vrčení přímotopu, rachocení kabelů a kol, jak se někde poblíž pohyboval výtah mezi podlažími. Bušení dešťových kapek na okno. Byl ve své vlastní ložnici. Jediný zvuk, který nepoznával, byl ten hlas. Poslední žena, která měla klíč od jeho bytu, mu ho podstrčila pode dveřmi cestou ven. Před osmi měsíci.

„U některých myslí a některých subjektů je dosažení takového cíle snadné, stačí předložit příležitost. My se ovšem nesmíme zabývat snadnými případy. Tato studie se týká přesvědčovacích metod v extrémních situacích. Představte si mladou nevěstu, kterou svede cizí muž v apsidě kaple, kde se má za minutu vdávat. Zapomeňme na to, zda je to morální cíl – pochopitelně není. Jde nám o taktiku.“

Carver otevřel oči a podíval se na ni, aniž otočil hlavu. Přitáhla si kožené kancelářské křeslo od jeho psacího stolu a natočila si lampičku na nočním stolku tak, aby světlo dopadalo do knihy, kterou měla na klíně. Do tváře zahalené stínem neviděl, ale i jen podle obrysu věděl, že musí být krásná. Mezi lamelami žaluzií prosvítal neonový nápis hotelu naproti přes ulici.

„Jak takového svedení dosáhnout, jakými prostředky zajistit úspěch u každé nové nevěsty –“

Vzhlédla, zavřela knihu, ale prst nechala vložený mezi stránkami jako záložku.

„Jste vzhůru.“

„Co mi to čtete?“

Snad nikdy neměl v ústech takové sucho.

„Letessierovou. Eseje o přesvědčování.“

„Tu neznám. A vás bych znát měl?“ zeptal se.

„Jsme sousedi…“

Pořád jí neviděl do tváře, ale pochopil. Před třemi měsíci se nastěhovala do bytu naproti přes chodbu. O týden později mu strčili omylem do schránky její poštu. Banalita. Katalog pro členy věrnostního klubu v samoobsluze. Ale patřil jí, tak jí ho podsunul pode dveře.

„Vy jste Mia,“ vzpomněl si. „Mia Westcottová. Bydlíte v bytě číslo šest set patnáct.“

„Přesně tak. A tykejme si.“

Ohlédla se k oknu, viděl, jak soustředěně mhouří oči. Venku seděl na parapetu pták. Mia se natáhla, cvrnkla prstem do skla a pták zmizel v dešti. Pak zatočila dřevěnou tyčkou, aby se žaluzie zatáhly úplně.

„Co tu vlastně děláš?“

„Viděla jsem, jak tě přivedli domů. Nevypadals zrovna nejlíp a oni tě tu prostě nechali jen tak – nebo spíš odložili. Když odcházeli, zeptala jsem se jich, jestli jsi v pořádku.“

„Koho?“

„Těch lidí, co tě přivedli. Říkala jsem si, že budou taky od policie.“

Přikývl. Ten pohyb zabolel. Na střední i na vysoké boxoval. Některé zápasy byly dobré, jiné špatné a těch posledních se měl úplně vyvarovat. Teď se cítil jako toho rána, kdy se probudil a věděl, že si boxerské rukavice víckrát nenasadí.

„Byli to policajti?“

„Nevím. Neměli uniformy. Prostě mě to napadlo, jsi vyšetřovatel a přivedli tě, tak… snad mi rozumíš.“

Nezeptal se, odkud ví, že je vyšetřovatel. Možná zahlédla adresu na nějaké obálce pro něj nebo si všimla jeho podpažního pouzdra se zbraní. Nadzvedl se a opřel se o pelest. Pod dekou se dotkl svého boku a nohy. Měl na sobě kalhoty. To bylo všechno.

„Řekli ti, co se stalo?“

„Ty to nevíš?“ podivila se.

„Právě jsem se probral. Jestli máš ponětí, co se stalo, tak mi to pověz.“

„Nějaká otrava. Ale prý budeš v pořádku.“

„Jaká otrava? A čím?“

„Víc nevím. Slyšela jsem, jak se o tom bavili na chodbě.“

„Nic víc? Nedošlo někde k nějaké nehodě?“

„To neříkali. Když jsem tě uviděla na chodbě, myslela jsem, že jsi třeba opilý. Jenomže když jsem pak přišla sem, k tobě, nebyl z tebe cítit alkohol, ale chemikálie. A nemyslím z dechu. Z tvé kůže. Smrdělo to trochu jako rozpálený kov.“

Carvera napadlo, jak byla asi blízko, že to zaregistrovala. Nechal to být.

„Řekli ti, ať mě hlídáš?“

„Neřekli mi nic. Vyšla jsem na chodbu a zeptala se, jestli jsi v pořádku. Řekli, že ano, a odešli. Ale nechali tu odemčeno, tak jsem tě zašla zkontrolovat. A usoudila jsem, že bude lepší, když u tebe zůstanu.“

„A to bylo kdy?“

„V pátek ráno, kolem sedmé. To jsem je uslyšela, jak tě táhnou domů. Šla jsem se podívat, co se děje.“

„V pátek ráno,“ opakoval. „A teď je?“

„Neděle večer.“

Zvedl ruku a hřbetem prstů si přejel po tváři. Normálně se holil každé ráno, teď ale ucítil několikadenní hrubé strniště.

„To mě hlídáš už tři dny?“

„V pátek, v sobotu a dneska.“

„Mohlas zavolat sanitku a zbavit se mě.“

„Napadlo mě to, ale řekl jsi mi, ať to nedělám.“

„Já ti to řekl?“

Přikývla.

„Většinu času jsi spal a já ti četla. Ale taky jsem si občas zašla k sobě do bytu pro čaj, pro večeři, pro sklenku vína. Nevadilo mi to.“

Natáhla se k nočnímu stolku a odsunula rozsvícenou lampičku. Teď už na ni viděl líp. Seděla v jeho křesle v tureckém sedu. Džíny a bílá halenka na knoflíčky. Bosá. Tmavé vlasy spadaly na šátek, který měla v pařížském stylu volně uvázaný kolem krku. Do té doby ji tak šestkrát potkal v domovní hale. Pokaždé se odvrátila, a pak se na něj podívala s náznakem úsměvu.

Na oplátku ji ignoroval.

Obával se, že jinak by ho dříve nebo později pozvala k sobě. Měla by tam láhev vína a to by byl jenom začátek. Začínat věci uměl dobře, dotáhnout je do konce už moc ne.

A jen se na ni podívejte: tahle nepotřebuje zlomit srdce. Je podlé udělat to komukoli, ale u ní by to bylo vyloženě zvěrstvo, něco jako postříkat obraz kyselinou. Prohlížel si ji a přemýšlel, na co se zeptat dál. Světlo na ni dopadlo tak, že se zdálo, jako by zářila. Nechtíc si ji představil nahou pod černou látkou. Zahanbeně se odvrátil.

„Říkáš, že jsem většinu času prospal – a zároveň že jsem na tebe mluvil?“

„Včera jsi byl chvíli vzhůru. Vypil jsi trochu čaje a požádal mě, abych ti pomohla vstát. Sám sis došel na záchod. Já šla k sobě, dala jsem ti půl hodiny a vrátila jsem se. Ležel jsi v posteli, ale nespal. Tak jsme se chvíli bavili.“

Otevřela knížku na tak dlouho, aby si zapamatovala číslo stránky, pak ji zavřela a odložila na noční stolek.

„Ty si na to vůbec nepamatuješ, co?“

„Ne.“

„Napadlo mě to.“

„A když jsem po tobě chtěl, abys nevolala sanitku, co jsem přesně říkal?“

Sklopila oči do klína a na tvářích a na krku se jí objevil slabý ruměnec.

„Omlouvám se,“ dodal spěšně. „Zřejmě to se mnou nebylo snadný.“

„Byls dost mimo,“ pronesla, aniž vzhlédla. „Říkals, že jsem krásná. A abych nikam nevolala, protože beze mě se neuzdravíš.“

Pak se na něj konečně podívala.

„A tos je v tu ránu nezavolala?“

„Byls mimo,“ zopakovala. Znovu zvážněla a předklonila se. „Taky jsi říkal, že kdyby tě odvezli do nemocnice, oni by se to dozvěděli. Že je to tady bezpečnější.“

„To jsem říkal?“

Přikývla.

„A nezmínil jsem, koho se bojím?“

„Ne.“

„Ti lidi, co mě sem dotáhli… mohla bys je popsat?“

„Tři muži, jedna žena.“ Zadívala se ke stropu, zavřela oči. „Všichni tak kolem čtyřicítky. Ta žena a dva z těch mužů byli běloši, třetí Asiat. Snad Japonec.“

„Nevšimla sis na nich něčeho zvláštního?“

„Všichni byli strašně seriózně oblečení. Asi proto jsem si myslela, že jsou od policie.“

„Co měli na sobě?“

„Pánové obleky. Černé a šedý. Dáma tmavě modrý kostýmek.“

„Kdybych ti je ukázal na fotce, poznala bys je?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noční trh.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.