V dobrém i zlém

Přeložila Jana Kordíková

Kimberly McCreight: V dobrém i zlém

Copyright © 2020 by Kimberly McCreight

All rights reserved.

Translation © Jana Kordíková, 2021

ISBN 978-80-249-4372-5

Tonymu,

začátku všeho dobrého.

A jedinému konci, na kterém záleží.

Láska nikdy neumírá přirozenou smrtí.

ANAÏS NIN, ČTYŘKOMOROVÉ SRDCE

Úvod

Nikdy jsem nechtěl, aby se cokoli z toho stalo. To je pěkná hloupost. Ale je to pravda. A samozřejmě jsem nikoho nezabil. Nikdy bych to neudělal, nikdy bych to nedokázal. A ty to dobře víš. Znáš mě lépe než kdokoli jiný.

Napáchal jsem svůj díl chyb? Jistě. Lhal jsem, byl jsem sobecký. Ublížil jsem ti. Toho lituju ze všeho nejvíc. Že jsem ti způsobil bolest. Protože tě miluju nejvíc ze všeho na světě.

To dobře víš, ne? Že tě miluju.

Doufám, že ano. Protože na nic jiného nemyslím. A na samotce má člověk na přemýšlení spoustu času.

(Nemusíš se bát – do „díry“, tak se tady říká samotce, jsem se dostal plánovaně. Na normálních pokojích je moc hlučno. Lidi tam celou noc mluví, ječí, hádají se a melou nesmysly. Když sem člověk dorazí a ještě není blázen, tak mu tady brzo přeskočí. A já blázen nejsem. To taky doufám víš.) Vysvětlování. Změnilo by se tím vůbec něco? Mohl bych třeba začít s tím proč. Protože je to mnohem náročnější, než jsem čekal – manželství, život. A to všechno.

Na začátku je to tak jednoduché. Potkáš někoho nádherného, chytrého a zábavného. Někoho, kdo je mnohem lepší než ty – a oba to víte, aspoň na určité úrovni. Tak se do něj zamiluješ. Ale ještě víc se zamiluješ do jeho představy o tobě. Cítíš se šťastný. Protože opravdu šťastný jsi.

Pak plyne čas. A oba se až moc změníte. A zároveň zůstanete až moc stejní. Pravda se nějak prodere na povrch a horizont přestane vypadat zářivě. Nakonec uvízneš s člověkem, který tě vidí takového, jaký ve skutečnosti jsi.

A kdo by sakra s někým takovým chtěl být?

Tak uděláš to, co je nutné k tomu, abys přežil. Začneš si hledat nové oči, kterým ses ještě neokoukal.

Lizzie

PONDĚLÍ, 6. ČERVENCE

Slunce klesalo níže do lesa mrakodrapů za oknem mé kanceláře. Představovala jsem si, že budu sedět u stolu, dokud nenastane úplná tma. A budu přemýšlet, jestli mě to dneska večer úplně nepohltí. Jak moc tu pitomou kancelář nesnáším. Ve vysoké budově proti té naší se rozsvítilo světlo. Brzy budou následovat další – lidé, co pokračují ve své práci, ve svých životech. S ohledem na okolnosti by asi bylo lepší, kdybych se smířila s tím, že mě čeká další noční směna. Konečně jsem natáhla ruku a taky si rozsvítila.

V malém kruhu světla, které dopadalo na podlahu, se vyjímal nesnědený oběd, který mi ráno připravil Sam – krůtí sendvič s ementálem na tom správném žitném chlebu a s karotkou, protože se, celkem oprávněně, obává, že mám nedostatek vitamínů. Sam mi obědy připravuje každý den celých těch jedenáct let, co spolu žijeme v New Yorku (osm z toho jako manželé), dokonce i ta rána, kdy on sám do práce nejde.

Když jsem se podívala na hodiny v počítači, bylo 19:17, do nesnědeného oběda jsem lehce kopla. Ještě nebylo zas tak pozdě, ale mně čas v Young & Crane vždycky utíkal hrozně pomalu. Svěsila jsem ramena a snažila se soustředit na nadále velmi nevyhovující odpověď ministerstvu spravedlnosti, kterou jsem revidovala po dalším právníkovi s nulovými zkušenostmi s trestním právem. Klientem byl výrobce baterií do mobilních telefonů a několik členů představenstva vyšetřovali kvůli zneužívání informací v obchodním styku. Podobné trestní záležitosti byly pro naši společnost typické: nečekané komplikace stávajících korporátních klientů.

U Young & Crane nebylo specializované oddělení pro hospodářskou trestnou činnost, místo toho zde pracoval Paul Hastings, bývalý šéf Odboru pro násilnou a organizovanou kriminalitu Jižního newyorského okresu. A teď i já. Paul také pracoval na prokuratuře, ale přede mnou, a byl si blízký s mou šéfkou a mentorkou Mary Jo Brownovou, která ho před čtyřmi měsíci přesvědčila, aby mě zaměstnal u sebe ve firmě. Paul byl uznávaný právník s bohatou praxí, ale ve firmě Young & Crane mi vždycky připomínal dostihového koně, který nedávno odešel do penze a teď by znovu zoufale chtěl vyrazit do nějakého závodu.

M&M’s. Právě tyto sladkosti potřebuju, abych se zvládla prokousat dopisem, který přes veškeré mé úsilí nadále zůstával pouhými třemi odstavci nepřesvědčivých vyhýbavých vět. V přeplněné skříňce s občerstvením, což byla u Young & Crane firemní výhoda, která měla zmírnit náročné celonoční směny, vždy byl k dispozici minimálně jeden sáček. Chystala jsem se pro ně vyrazit, když se mi na displeji mobilu, který jsem měla odložený co možná nejdále, aby mě nerozptyloval, objevilo upozornění na příchozí e-mail. Vzkaz přišel na mou soukromou adresu a byl od Millie, v předmětu stálo: „Zavolej mi, prosím“. Nebyl to první e-mail, který mi od ní v uplynulých čtrnácti dnech přišel. Millie obvykle nebývala takhle neodbytná, ale nebylo to vlastně zas tak mimořádné. Nemuselo to nutně znamenat nějakou naléhavou situaci. Aniž bych si zprávu přečetla, přesunula jsem ji do Přečtených e-mailů. Jednou se k ní dostanu, tak jako k těm předchozím – jako vždycky – jen to nebude dnes večer.

Dál jsem oči upírala na mobil, ale vtom se ozval můj pracovní telefon. Byl to hovor zvenčí, přímo na mé číslo, což bylo poznat podle jediného zazvonění. Zřejmě to bude Sam. Přímou linku na mě totiž moc lidí nezná.

„Tady je Lizzie,“ ohlásila jsem se.

„Máte hovor na účet volaného z Nápravného zařízení státu New York od…“ pronesl počítačem generovaný mužský hlas, pak následovala nekonečná pauza.

Zatajila jsem dech.

„Zacha Graysona,“ pronesl skutečný lidský hlas a pak znovu pokračovala počítačem generovaná zpráva. „Chcete-li hovor přijmout, stiskněte tlačítko jedna.“

Vydechla jsem úlevou. Ale Zach… to mi nic neříkalo. Počkat – Zach Grayson, co se mnou chodil na práva? Na Zacha jsem nemyslela minimálně dva roky, od té doby, co jsem si v New York Times přečetla profil firmy ZAG, Inc., neuvěřitelně úspěšného logistického start-upu sídlícího v Palo Alto, který Zach řídil. V ZAG vytvářeli obdobu prémiové služby Prime pro bezpočet drobných společností, které se Amazonu snaží konkurovat. Doprava zboží sice nepůsobila úplně cool, ale očividně velmi vynášela. Se Zachem jsme od promoce nemluvili. Nahraný hlas mi zopakoval instrukce a varoval mě, že mi dochází čas. Stiskla jsem tlačítko, abych hovor přijala.

„Tady je Lizzie.“

„Díkybohu,“ vydechl Zach roztřeseně.

„Zachu, co se to děje?“ Ta otázka byla velmi neprofesionální. „Počkej, neodpovídej mi na to. Všechny tyhle hovory se nahrávají. To dobře víš, ne? Takže i když mi voláš jako svému právnímu zástupci, neměl by sis myslet, že je náš hovor důvěrný.“

I protřelí advokáti se občas, když řešili právní záležitosti ve svém vlastním zájmu, chovali až neuvěřitelně hloupě. V záležitostech trestního práva se vůbec neorientovali.

„Nemám co skrývat,“ prohlásil Zach, jako každý právník, který se někdy ocitl na opačné straně zákona.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se. „Od toho bychom měli začít.“

„No jsem v Rikers, takže…“ pronesl tiše Zach, „to bývalo i lepší.“

Nedokázala jsem si Zacha v Rikers ani přibližně představit. Bylo to tak rozlehlé vězení, že zabíralo celý ostrov. Nelítostné místo, kde gangstery, sadistické vrahy a sériové sexuální zločince zavírali až nebezpečně blízko chudáků, co byli ve vazbě kvůli prodeji pytlíku marihuany. Zach nebyl žádný hromotluk. Navíc byl tak nějak, no, měkký. V Rikers ho roztrhají na kusy.

„Z čeho tě obvinili? A řekni mi jen znění obvinění, ne jak k tomu došlo.“

Bylo nesmírně důležité nesdělovat žádné informace, které by mu mohly přitížit, ale přitom se na to tak snadno zapomínalo. Když jsem ještě pracovala na prokuratuře, jednou jsme celé trestní stíhání založili na nahrávce rozhovoru ve vězení.

„Ále, za napadení úřední osoby.“ Zach zněl dost rozpačitě. „Byla to nehoda. Byl jsem rozrušený. Někdo mě chytil za ruku, tak jsem s ní trhnul a loktem jsem trefil do obličeje policistu, až se mu spustila krev z nosu. Je mi to líto, ale fakt jsem to neudělal schválně. Neměl jsem tušení, že za mnou stojí.“

„A stalo se to někde v baru nebo tak?“ zajímala jsem se.

„V baru?“ Zach zněl zmateně a já cítila, jak mi rudnou tváře. Byl to podivný dohad. Problémy většiny lidí totiž v baru nezačínají. „Ehm, ne, nebylo to v baru. Stalo se to v našem domě v Park Slope.“

„V Park Slope?“ To byla má čtvrť, nebo minimálně v její blízkosti. My jsme totiž bydleli v Sunset Parku.

„Před čtyřmi měsíci jsme se z Palo Alto přestěhovali do Brooklynu,“ vysvětloval. „Prodal jsem firmu a úplně z ní odešel. Teď rozjíždím něco nového tady. V odlišném oboru.“ Jeho hlas začal znít nějak nepřirozeně.

Ale takový Zach býval vždycky, trochu rozpačitý. Moje spolubydlící ze školy mu říkala podivín, a když neměla úplně dobrou náladu, ještě hůř. Ale já měla Zacha ráda. Jasně, byl trochu šprt, ale byl spolehlivý, chytrý, vnímavý posluchač, a mluvil s až nečekanou přímostí. Navíc byl stejně plný odhodlání jako já, což mě uklidňovalo. Se Zachem jsme měli společných věcí víc. Když jsem dorazila na Pensylvánskou právnickou fakultu, stále ještě jsem se nezbavila své ochranné slupky, do které jsem se ukryla kvůli zármutku ze ztráty obou rodičů na konci střední školy. Zach také přišel o otce, takže moc dobře věděl, jaké to je, když se člověk musí spoléhat sám na sebe, protože pochází ze skromných poměrů. Což na Právnické fakultě Pensylvánské univerzity rozhodně neplatilo o každém.

„Taky žiju v Park Slope,“ řekla jsem mu. „Na rohu Čtvrté avenue a Devatenácté ulice. Co ty?“

„Na Montgomery Place, mezi Osmou avenue a Prospect Park West.“

Ale jistě. V téhle neskutečně drahé části Park Slope jsem se byla jen podívat (opravdu jen podívat) na obdobně předraženém farmářském trhu na Grand Army Plaza.

„Proč u vás doma byla policie?“ zeptala jsem se.

„Moje žena…“ Zachovi se zadrhl hlas. Pak dlouho mlčel.

„Když jsem dorazil domů, Amanda, ehm, ležela pod schody. Už bylo hrozně pozdě. Předtím jsme společně byli na jednom místním večírku, ale odešli jsme každý zvlášť. Amanda se vrátila dřív než já, a když jsem vešel dovnitř – ježíšikriste. Všude byla krev, Lizzie. Víc krve než – upřímně řečeno jsem se málem pozvracel. Skoro jsem jí ani nedokázal nahmatat pulz. Nejsem na sebe pyšný. Chlap, co ho tak vyděsí pohled na krev, že nedokáže pomoct ani vlastní ženě?“

Jeho žena je mrtvá? Do háje!

„Moc mě to mrzí, Zachu,“ dostala jsem ze sebe.

„Naštěstí jsem se přiměl zavolat záchranku,“ pokračoval.

„A pak jsem se snažil o resuscitaci. Ale už byla… po smrti, Lizzie, a já nemám tušení, co se jí stalo. Řekl jsem to i policii, ale ti mě odmítli poslouchat, i když jsem to byl já, kdo je zavolal, proboha živýho. Myslím, že to bylo kvůli jednomu chlápkovi v obleku. Pořád na mě z rohu místnosti vrhal pohledy. Ale od Amandy se mě snažil odtáhnout ten druhej detektiv. Ležela tam na podlaze a já ji přece nemohl jen tak opustit. Vždyť spolu máme syna. Jak mu sakra řeknu…“ Znovu se odmlčel. „Promiň, ale ty jsi první, kdo se mnou mluví přátelsky. Upřímně řečeno se sotva držím na nohou.“

„To je pochopitelné,“ uznala jsem, protože to tak skutečně bylo.

„Všichni mohli vidět, jak jsem z toho vynervovaný,“ pokračoval. „Měli mi dopřát minutu v klidu.“

„To měli.“

To, že to policie neudělala, svědčilo o tom, že nás nebude čekat nic příjemného. Zřejmě už ho podezřívají, že má manželčinu smrt na svědomí. A existuje snad lepší způsob, jak sledovat možného pachatele, než vzít ho do vazby kvůli nějakému méně významnému obvinění?

„Moc potřebuju tvou pomoc, Lizzie,“ prohlásil Zach.

„Potřebuju dobrého – ne, skvělého advokáta.“

Nebylo by to poprvé, co se na mě obrací bývalý spolužák z práv kvůli pomoci v trestní záležitosti. Špičkoví advokáti zaměření na trestní právo jsou poměrně vzácní a věnuje se mu málo absolventů Pensylvánské právnické fakulty. Obvykle ovšem potřebovali pomoc jen v drobnostech – kvůli alkoholu za volantem, obviněním z držení malého množství drog, nejčastěji hospodářské trestné činnosti – a vždy to bylo kvůli členu rodiny nebo kamarádovi. Nikdy nevolali kvůli sobě, natožpak z Rikers.

„S tím ti samozřejmě můžu pomoct. Mám kontakty na ty nejlepší advokáty, co se věnují trestnímu právu…“

„Kontakty? Ne, ne. Já chci tebe.“

Do háje. Zavěs. Okamžitě.

„Já ani náhodou pro tebe nejsem vhodný právník.“ Což díkybohu byla nevyvratitelná pravda. „Advokátku dělám jen několik měsíců a v podstatě se věnuju jenom hospodářské kriminalitě…“

„Prosím, Lizzie.“ Zachův hlas zněl hrozně zoufale. Ale vždyť je to multimilionář a určitě má k dispozici zástupy právníků. Proč zrovna já? Když jsem o tom přemýšlela, uvědomila jsem si, že jsme se se Zachem jeden druhému vzdálili už před promocí. „Oba víme, co se tady děje – brzy budu bojovat o život. Nakonec z toho přece vždycky obviní manžela, ne? Nesnesu, aby vedle mě stál nějaký slizoun v obleku. Potřebuju někoho, komu je to jasné – kdo ví, odkud pocházím. Někoho, kdo udělá všechno, co bude třeba, ať už je to cokoli. Potřebuju tebe, Lizzie.“

Super, zaplaví mě hrdost. Mimořádné odhodlání vždy bylo jednou z mých nejvýraznějších charakterových vlastností. Rozhodně jsem nebyla nejnadanější studentkou na střední škole Stuyvesant, ani na Cornellu, ani na právech. Ale nikdo nebyl tak soustředěný. Rodiče mě naučili, jak je přínosné vytrvat. Což zvláště platilo o mém otci. A naše píle se nám oběma vyplatila: právě po tomto laně jsme vyšplhali vzhůru – ale zároveň se pak stávala i naší zhoubou.

Ale ani tak Zachův případ nemůžu přijmout.

„Tvé chvály si vážím, Zachu. Opravdu. Ale potřebuješ někoho, kdo má zkušenosti s vraždami a má ty správné kontakty na brooklynskou prokuraturu. A já nemám ani jedno.“ Všechno to je pravda. „Ale mohla bych ti sehnat někoho skvělého. Dorazil by za tebou hned ráno ještě před tvým vazebním řízením.“

„Na to už je pozdě,“ oznámil mi Zach. „Řízení už proběhlo. Kauci mi zamítli.“

„Do háje,“ uklouzlo mi. „To je u napadení dost neobvyklé.“

„Ale ne v případě, jestli si myslí, že jsem zabil Amandu,“ poznamenal Zach. „A přesně tam to asi míří, ne?“

„Zní to pravděpodobně,“ souhlasila jsem.

„Jasně, měl jsem ti zavolat ještě před řízením. Ale byl jsem… v obrovském šoku, po tom všem, co se stalo. Obhájce mi přidělili,“ líčil. „Byl celkem milej, navíc působil přiměřeně schopně. Vlastně i dost horlivě. Ale upřímně řečeno jsem při řízení tak nějak vypnul. Jako bych si myslel, že když budu předstírat, že se mi to vůbec neděje, všechno zmizí. Vím, že ti teď připadám jako debil.“

A v tenhle okamžik bych z něj měla začít páčit detaily – kdy přesně ho zatkli? V jakém pořadí se všechny ty události seběhly? Na to by se totiž začal ptát Zachův advokát. Jenomže já jeho advokát nebyla a poslední věc, o kterou jsem stála, byla nechat se do toho ještě víc zatáhnout.

„Takové vypnutí je normální lidská reakce,“ uklidnila jsem ho místo toho. Podle mých zkušeností totiž obvinění z trestného činu zamává i s těmi nejracionálnějšími lidmi. A falešné obvinění? To je úplně jiná liga.

„Musím se odsud dostat, Lizzie.“ Zach zněl vyděšeně.

„Nejlíp teď hned.“

„Neměj strach. Ať už má prokuratura jakékoli záměry, kvůli obvinění z napadení úřední osoby tě za daných okolností v Rikers nemůžou držet dlouho. Seženeme ti dobrého právníka a ten se proti tomu zamítnutí kauce odvolá.“

„Lizzie,“ přesvědčoval mě Zach. „Ten dobrý právník jsi ty.“ To jsem tedy nebyla. Já byla naprosto nevhodný právník, bez těch správných kontaktů. A to, že jsem nikdy nepracovala na případu vraždy, navíc nebyla žádná náhoda, chtěla jsem to tak udržet. Ale i kdybych se rozhodla zrovna tohle rozhodnutí ignorovat, můj život se i tak až příliš vymykal kontrole. Poslední věc, kterou jsem potřebovala, bylo zaplést se do sraček svého kamaráda. A kdyby nic jiného, tak

Zachův problém na první pohled působil právě takhle.

„Zachu, mrzí mě to, ale…“

„Lizzie, prosím,“ šeptl a zněl totálně vyděšeně. „Budu k tobě upřímný, jsem podělanej strachy. Nemohla bys za mnou přijet, abychom si promluvili? Abychom to probrali?“ Krucinál. Nebudu Zacha zastupovat, ať se stane cokoli.

Ale jeho žena je mrtvá a jsme staří kamarádi. Možná bych za ním mohla zajet. Možná se Zach snáze smíří s faktem, že ho nemůžu zastupovat, když mu to vysvětlím z očí do očí.

„Dobrá,“ souhlasila jsem nakonec.

„Skvělé,“ zvolal Zach, zjevně se mu hrozně ulevilo. „Už dneska? Návštěvní hodiny jsou do devíti večer.“

Mrkla jsem na hodiny: 19:24. Budu muset jednat rychle.

Znovu jsem se podívala na koncept dopisu na obrazovce. Pak jsem pomyslela na Sama, který na mě čekal doma. Takhle bych v kanceláři nemusela být tak dlouho, jak jsem mu tvrdila. Což možná je dostatečný důvod, proč za Zachem do Rikers zajet.

„Už vyrážím,“ ujistila jsem ho.

„Díky, Lizzie,“ vydechl Zach. „Díky.“

Výpověď před velkou porotou

Lucy Delgadová,

předvolána jako svědkyně 6. července, byla vyslechnuta a vypověděla následující:

Výslech prováděný paní Wallaceovou:

D: Paní Delgadová, děkujeme, že jste byla ochotná podat výpověď.

O: Dostala jsem předvolání.

D: A my vám děkujeme, že jste se dostavila. Účastnila jste se večírku pořádaného 2. července letošního roku v domě na První ulici 724?

O: Ano.

D: A jak jste se na ten večírek dostala?

O: Byla jsem pozvaná.

D: A kdo vás pozval?

O: Maude Lagueuxová.

D: A jak se s Maude Lagueuxovou znáte?

O: Před lety spolu naše dcery chodily do první třídy na škole Brooklyn Country Day.

D: Pořádá se tento večírek každý rok?

O: To nevím.

D: Vy to nevíte?

O: Ne.

D: Tak to zkusme jinak. Účastnila jste se tohoto večírku i vloni?

O: Ano.

D: Co se na tomto večírku děje?

O: No, společenská konverzace, jídlo, pití. Je to večírek.

D: Večírek pro dospělé?

O: Ano, děti tam zvané nejsou. Většina z nich stejně je někde na letním táboře, adaptačním kurzu a tak vůbec. To je právě smysl celého večírku. Táborový dýchánek, chápete?

D: Ano, chápu. A dochází na těchto večírcích k sexuálnímu styku?

O: Cože?

D: Dochází v prvním patře během večírku k sexuálnímu styku?

O: To nemám tušení.

D: Jste pod přísahou. Doufám, že si to uvědomujete.

O: Ano.

D: Zeptám se vás znovu. Dochází během Táborového dýchánku na půdě domu na První ulici č. 724 k sexuálnímu styku?

O: Někdy. A nedochází k tomu na půdě, ale v prvním patře, a jsou tam postele. Je to přece normální dům.

D: Měla jste někdy během těchto večírků pohlavní styk?

O: Ne.

D: A provozovala jste během těchto večírků jiné sexuální aktivity?

O: Ano.

D: S manželem?

O: Ne.

D: S manželem jiné ženy?

O: Ano.

D: A zapojovali se do podobných aktivit i ostatní?

O: Někdy. Ne všichni a ne pořád. Zas o tolik nejde.

D: Výměna partnerů pro účastníky těchto večírků ne-

představuje významnou událost?

O: Výměna partnerů. To zní tak… já nevím, promyšleně. Je to zábava. Takový druh žertíku. Abychom trochu upustili páru.

D: Potkala jste na večírku 2. července Amandu Graysonovou?

O: Ano. Ale tenkrát jsem netušila, kdo to je.

D: Jak jste zjistila, že je to ona?

O: Policie mi ukázala její fotku.

D: Ukázali vám fotku Amandy Graysonové a ptali se vás, jestli jste ji viděla na večírku?

O: Ano.

D: A kde jste ji viděla?

O: V obývacím pokoji. Vrazila do mě a polila mi košili vínem.

D: Kdy to bylo?

O: Podle mě mezi půl desátou a desátou. Nevím to přesně. Ale na večírku jsem byla jen do jedenácti. Takže někdy předtím.

D: A poté jste ji ještě viděla?

O: Ne.

D: V jakém stavu vám připadala?

O: Rozrušená. Připadala mi rozrušená.

D: Rozrušená tak, že jí bylo do pláče? Nebo spíš rozzlobená?

O: Vyděšená. Vypadala dost vyděšená.

D: A mluvila jste ten večer s Maude Lagueuxovou?

O: Chystala jsem si s ní promluvit, ale když jsem k ní zašla, zdálo se, že se s manželem Sebem hádají kvůli jiné ženě.

D: Proč to říkáte?

O: Protože jsem Maude slyšela říkat cosi o „jejích nahých fotkách“ a zdála se fakt naštvaná. Nikdy jsem ji v podobném stavu neviděla.

D: Mnohokrát vám děkuji, paní Delgadová. Můžete odejít.

Amanda

ŠEST DNÍ PŘED VEČÍRKEM

„Tak co říkáte?“ ptala se interiérová designérka a mávla rukou s dokonalou manikúrou po Amandině kanceláři v nadaci Hlavní je naděje. Měla zde úplně novou na míru dělanou oranžovou pohovku, šedý vlněný koberec s širokými bílými pruhy a nechutně drahé odkládací stolky, které ručně vyráběl jakýsi truhlář z Williamsburgu.

Když Amanda zvedla hlavu, designérka, vysoká, neústupná žena s orlími rysy, která zásadně nosila řasené oblečení v nejrůznějších odstínech šedé, se na ni dívala a čekala na její reakci. V daný okamžik by měla pronést něco vhodného. Amanda netušila, co to může být, ale už dříve zjistila, že když neví, co přesně by měla říct, pomůže, když dá dohromady několik elegantních slov.

Naštěstí Amanda podobná slova sbírala od doby, kdy se k sobě s mámou tulily na manšestrových vacích v dětské sekci knihovny St. Colomb Falls. To skončilo, když Amandě bylo jedenáct, její maminka onemocněla a během pár týdnů zemřela – na rakovinu plic, i když v životě nevykouřila cigaretu. Pak si Amanda přestala být jistá, že ještě někdy dokáže do knihovny přijít. Ale po pár dnech se tam ocitla znovu, protože dál potřebovala bezpečné útočiště.

Když Amanda přišla do knihovny podruhé nebo potřetí sama, objevila se u ní zničehonic zakyslá knihovnice s hromádkou knížek. Na Amandinu mámu se neptala. Jen se zamračeným obličejem prohlásila: „To je pro tebe,“ a hromádkou svazků – Pán much, Kdo chytá v žitě, Malé ženy – bouchla o stůl. Od té doby se z toho stala pravidelná záležitost. A právě z těchto knih osobně vybraných knihovnicí Amanda čerpala ta nejelegantnější slova. Takže to vlastně byla její slova: Amanda si to občas musela připomínat. To ona ty knihy četla. Tahle její část byla skutečná.

A momentálně tady na ni dál čekala designérka.

„Je to přenádherné,“ zkusila to nakonec.

Designérka se rozzářila a obdivovala své dílo. „Tedy, Amando, vy to umíte podat. Skutečně jste má nejúžasnější zákaznice.“

„Přenádherné?“ Sarah se objevila ve dveřích Amandiny kanceláře se založenýma rukama. Jako obvykle vypadala úžasně, měla hladkou snědou pleť, výrazné tmavě hnědé mikádo a obrovské modré oči. „Klídek, Jane Austenová. Je to jenom gauč.“

Sarah vešla dál, teatrálně se na pohovku sesunula a poklepala na místo vedle sebe. „Tak pojď, Amando. Pojď si sednout. Je to tvoje pohovka, ne její. Tak bys ji měla aspoň vyzkoušet.“

Amanda se usmála a šla se posadit k Sarah. Ta i přes svou drobnou postavu byla nepřehlédnutelná. Vedle ní si Amanda vždycky připadala mnohem silnější.

„Díky za všechnu vaši pomoc,“ řekla Amanda designérce.

„Ano, teď už můžete jít,“ mávla na ni Sarah povýšeně.

Když se designérka podívala na Sarah, stáhla ústa, pak však zamířila k Amandě, vesele se usmála a políbila ji na obě tváře. „Amando, kdybyste potřebovala cokoli dalšího, můžete se na mě obrátit.“

„Papá,“ vyhrkla Sarah.

Designérka si odfrkla, pak se otočila na vysokém uzoučkém podpatku a vyšla ze dveří.

„Není snad nic protivnějšího než kráva, co trvá na tom, abys vyhodila čtrnáct tisíc za pitomej gauč, kterej by si ona sama nikdy koupit nemohla,“ brblala Sarah, jakmile osaměly. Dívala se na telefon a dopisovala esemesku, zřejmě manželovi Kerrymu. Ti dva si pořád psali, jako nějací puberťáci.

„A jak se tváří? Lidi, co fakt mají úroveň, se nikdy nemusí takhle snažit. To je ti jasný, ne?“

Sarah vyrostla s chudou matkou samoživitelkou kousek od Tulsy, ale Kerryho rodina zdědila bohatství, které zřejmě získala výrobou knoflíků. Předchozí generace ho ovšem výrazně ztenčily, takže Kerry už skoro nic nezdědil, ale Sarah trávila hodně času s jeho prarodiči ze staré školy.

„Najal ji Zach. Zřejmě je známá,“ prohlásila Amanda a rozhlédla se. „A mně se líbí, co sem vybrala.“

„No jo, Amanda. Věčná diplomatka.“ Sarah jí poklepala na koleno. „Ty o nikom neřekneš nic špatného, viď?“

„Já říkám i špatné věci,“ namítla chabě Amanda.

„Ale hrozně potichu,“ šeptla Sarah. Pak pokrčila rameny.

„No, asi bych se taky měla naučit držet jazyk za zuby. Měla jsi mě dneska ráno slyšet, jakou jsem měla hubu na Kerryho.“ Sarah se odvrátila a na chvilku se zamyslela. „Ale na svou obranu musím říct, že na jasně červený tenisky Air Jordan je moc starej a tlustej. Vypadá směšně. A já viděla některý ty kluky, se kterejma si chodí zahrát. Jsou mladí, ve formě, sexy a vůbec nevypadají trapně. Když už o tom mluvím, nechceš se tam se mnou jít podívat? Jeden tam má úžasný modrý oči a náznak strniště…“

Amanda se rozesmála. „Ne, díky.“

Sarah ráda otevřeně žertovala o atraktivních mužích, za které nebyla vdaná. A mohla si to dovolit, protože její manželství stálo na pevných základech. Sarah a Kerry měli tři krásné kluky a byli spolu už šíleně dlouho. Seznámili se na střední škole – Kerry byl fotbalová hvězda, Sarah zase roztleskávačka. Dokonce je zvolili králem a královnou školního plesu, za což se Sarah trochu styděla, ale zároveň byla pyšná.

Sarah vzdychla. „Tak jako tak se Kerryho asi dotklo, že se těm jeho botám tak posmívám. I když jenom žertuju, tak existuje určitá míra. A někdy zapomenu, kde je.“

Sarah dokázala být přesvědčivá. Chtěla po Kerrym, aby udělal tohle, pak zas tamto – dojet pro kluky, vyčistit dešťovou kanalizaci od listí, pomoct Amandě vyměnit žárovku nad vchodovými dveřmi. Kerry samozřejmě občas brblal – zvlášť o to listí se podle něj mělo postarat město –, ale vždycky s láskou. Jako by si ty jejich hádanice užíval. Amanda jejich vztah občas nechápala, ale zároveň jim trochu záviděla.

„Myslím, že Kerrymu se líbíš přesně taková, jaká jsi,“ prohlásila Amanda. „Navíc, Zach by určitě byl rád, kdybych byla tak asertivní jako ty. Pak bych tady v nadaci všechno zvládala mnohem lépe.“

„Ano, ale pak by se Zach vracel domů k fúrii, jako jsem já. Řekněme si pravdu, tvůj muž a já bychom spolu nepřežili ani jednu noc.“

Obě při té představě vyprskly smíchy. Amanda se zadýchávala a zrudla.

Měla Sarah moc ráda. V Park Slope bydlela teprve čtyři měsíce, ale se Sarah už si byla bližší než s kteroukoli žen z Palo Alto. Ty si totiž nelítostně střežily svou dokonalost jako smečka vyhladovělých fen. Sarah samozřejmě nebyla Carolyn, ale s tou měla takovou minulost, že s tím nešlo soupeřit. Sarah však s Carolyn soupeřit nemusela. V Amandině životě bylo dost místa pro obě přítelkyně.

Sarah jí také vydatně pomáhala s nadací. Dříve pracovala ve školství, obě měly děti ve škole Brooklyn Country Day, kde Sarah dělala předsedkyni sdružení rodičů, a dokonale se vyznala ve spletitém vzdělávacím systému státu New York. Sarah od narození dětí nepracovala, ale souhlasila, že přijme místo v nadaci jako zástupkyně ředitelky, protože kamarádce chtěla pomoct. Ačkoliv s tím Sarah nesouhlasila, od Amandy dostávala velkorysý plat.

Byla totiž ochotná zaplatit cokoli za to, aby nadaci nemusela řešit sama. Protože Amanda vyrostla ve velmi znevýhodněném prostředí, pevně věřila hlavní myšlence nadace – poskytování stipendií, která studentům druhých stupňů základních škol umožňovala chodit na ty nejlepší soukromé školy v New Yorku. Ovšem vedení nadace Hlavní je naděje bylo velmi náročné. A Amanda potřebovala, aby vše probíhalo, jak má. Koneckonců to celé vymyslel Zach.

Zachovi rodiče – závislí na cracku z Poughkeepsie – ho opustili, když mu bylo devět. Pak ho přehazovali od pěstounů k pěstounům. Zach o tom všem Amandě vyprávěl krátce po seznámení. Že vyrůstal ve stínu elegantní budovy vysoké školy Vassar, takže dobře věděl, že život může přinést něco víc. A chtěl to. Chtěl to všechno.

A tak Zach jednou šel a všechno si to vzal. Ve čtrnácti začal nelegálně pracovat, přes noc doplňoval zboží v supermarketech, aby si vydělal dost peněz na zkoušky a přihlášky na internátní školy. Nakonec ho přijali na tři – včetně Deerfield Academy, kde dostal plné stipendium. Pak šel na Dartmouth a nakonec studoval současně práva a MBA na Pensylvánské univerzitě. Na Amandu tím vším udělal ohromný dojem. Což trvalo dodnes.

Jakmile se dal dohromady s Amandou, začal Zach stoupat po kariérním žebříčku – střídal jeden kalifornský start-up za druhým – Davis, Sunnydale, Sacramento, Pasadena, Palo Alto. V Davisu Amanda porodila Case, když synovi byly čtyři roky, Zach se rozhodl, že jestli chce něčeho dosáhnout, bude si muset založit něco vlastního. V té době také vznikl ZAG, Inc. (Mělo to připomínat slovo cikcak, ale zároveň značka obsahovala Zachovy iniciály a A navíc; žádné druhé jméno neměl.) Během pěti let měla firma ZAG hodnotu stovek milionů dolarů. Amandu však vůbec nepřekvapilo, když Zach rezignoval, odstoupil a prohlásil, že je připravený na něco nového. Vždycky moc rád přijímal nové výzvy. A ať už ta nová firma, kterou Zach založil v New Yorku (nikdy jeho práci neprobírali do větších detailů), vyvíjela jakoukoli činnost, určitě bude úspěšná.

„Proč mi můj muž musí uprostřed dne psát, co bude k večeři?“ zlobila se Sarah a rychle ťukala další zprávu. „Vždyť ještě není ani doba oběda. Měl by mít na starost důležitější věci.“

Amandě zazvonil telefon v kanceláři. Lekla se toho zvuku a nešla ho zvednout, ani když zazvonil podruhé.

„Ehm, víš o tom, že ještě nemáme recepční, viď?“ podotkla Sarah. „Ten telefon se sám od sebe nezvedne.“

„Jasně.“ Amanda se po třetím zazvonění neochotně postavila a zamířila ke stolu. Zvedla sluchátko. „Amanda Graysonová.“

Z druhé strany se nic neozvalo.

„Haló?“

Žádná reakce. Během okamžiku ji ovládla hrůza.

„Haló?“ zopakovala Amanda. Znovu se neozvalo vůbec nic, jen v pozadí zaslechla povědomý zvuk. Těžké, zlověstné dýchání. Sevřel se jí žaludek.

„Kdo je to?“ ptala se z pohovky Sarah.

Jako telefonní číslo volajícího se objevil jen sled nul.

Amanda praštila sluchátkem.

„No teda,“ vyhrkla Sarah. „Co říkali?“

„Ale nic. Promiň. Vlastně ani nevím, proč jsem s tím tak bouchla. Nikdo tam nebyl.“ Amanda se usmála, ale nebyl to upřímný úsměv. Musí změnit téma. „Prostě… jak je Case tak daleko odsud, jsem hrozně podrážděná. Dokonce jsem o tom včera v noci měla hroznou noční můru. Bosá jsem běhala po lese, do nohou mi píchaly větve a myslím, že jsem se snažila Case před něčím zachránit. Bůhví před čím.“ Když se Amanda podívala na Sarah, ta už měla vykulené oči, a to jí ještě neprozradila tu nejhorší část – že všude byla krev, že na sobě měla nějaké slavnostní šaty, možná dokonce svatební; a pak se před ní zničehonic objevila Normina jídelna z jejího rodného města a stála uprostřed lesa jako strašidelný dům. Komu se zdá o takhle divných a strašidelných věcech? Sarah určitě ne. „To byla jenom noční můra. Ale pokaždé když zazvoní telefon, mám strach, že volají z Caseova tábora.“

Amanda dobře věděla, že Case je na táboře v bezpečí. Bez něj si připadala divně vykolejená. Naposledy byl takhle dlouho z domova, když byl jako batole v nemocnici kvůli otravě jídlem, ale i tenkrát s ním Amanda spala v nemocnici.

Sařin obličej zjihl. „To dokážu pochopit.“ Šla se opřít o stůl vedle Amandy. „Když odjedou na tábor, vždycky si začnu kousat nehty. Vlastně do chvíle, než přijde první dopis. A ty máš syna v novém táboře. Moji kluci jezdí pořád na stejné místo.“

„Ty se o ně taky bojíš?“ zajímala se Amanda.

Sařin nejmladší syn Henry chodil s Casem do třídy. Právě díky tomu se spolu seznámily. Sarah jí vždycky připadala jako jedna z nejvyrovnanějších matek, která vždycky měla všechno pod kontrolou, ať už její syny potkala jakákoli katastrofa. A že jich nebylo málo.

„Tím tvrdým zevnějškem se nesmíš nechat zmást!“ vyhrkla Sarah. „Prostě je pro mě snadnější, když si nedovolím na ně myslet – sejde z očí, sejde z mysli. Jako když jsem těsně před koncem školního roku dostala tu pozvánku do školy kvůli Henrymu. Chceš slyšet, co jsem udělala?“

„Co?“ zajímala se Amanda a seděla jen na kraji židle. Co by dala za gram Sařiny odvahy.

„Úplně jsem to ignorovala. Ani jsem jim neodpověděla. Dokážeš si to představit?“ Sarah zavrtěla hlavou, jako by byla sama ze sebe znechucená, ale zároveň z toho měla dobrý pocit. „Upřímně řečeno? Nedokázala jsem to řešit. Potřebovala jsem chvilku pauzu od všeho, co nějak souvisí s dětmi. Jasně, teď máme večer tu mimořádnou schůzi rodičovského sdružení. Takže se mi to asi vymstí.“

„Jakou mimořádnou schůzi?“ zeptala se Amanda.

„Nech toho, vždyť jsem ti o tom říkala. Pamatuješ? Někdo ukradl seznam kontaktů!“ Přitiskla si dlaně k tvářím a na chvilku si roztáhla oči. Pak se ušklíbla. „Je mi jasné, že Brooklyn Country nepatří k těm volnomyšlenkářským moderním školám. Všichni máme rádi řád, disciplínu a přísnost. Proto tam taky děti posíláme. Ale upřímně řečeno, všichni rodiče teď vyvádějí tak, jako by snad byli v ochraně svědků nebo dělali pro CIA.“

Jasně, Sarah jí o tom říkala a Amanda to úmyslně ignorovala. Kdyby se o tom úniku osobních informací dozvěděl

Zach, taky by vyváděl. Jejich soukromí přísně střežil. Kdyby se jejich osobní informace dostaly do nevhodných rukou, rozhodně by to měl škole za zlé, vybral ji totiž právě kvůli tomu, jaká pozornost se tu věnovala každičkému detailu. Možná by dokonce chtěl, aby Case přestoupil jinam, a to Amanda nemůže připustit. Přes velké nároky na studenty byla pro Case škola Brooklyn Country jediným světlým bodem v jinak náročném přestěhování.

Amanda doufala, že s přestěhováním desetiletého Case na východ počkají až na závěr školního roku, nakonec to však nebylo možné. Case si naštěstí přátele hledal snadno. Zapadal do různých prostředí. Na jednu stranu byl otevřený sportovec posedlý baseballem a na druhou introvertní umělec, který spokojeně seděl sám a hodiny skicoval své nejoblíbenější zvíře – jaguára. Ale nástup do nové školy, když do konce páté třídy zbývá jen pár měsíců, je náročný i pro to nejpřizpůsobivější dítě.

Došlo na slzy a noční můry. Jednou se Case dokonce v noci počural. Protože Amandu samotnou noční můry často trápily, považovala synův klidný spánek za znamení toho, že něco dělá správně. A teď i tahle jistota zmizela. Naštěstí Case pookřál, když mu dovolila tábor: osm týdnů v Kalifornii s nejlepším kamarádem z Palo Alto Ashem. Ale co když se po skončení tábora a příjezdu do Park Slope synův smutek vrátí? Na to Amanda radši nechtěla myslet. Kvůli Zachově práci byla ochotná k jakýmkoli kompromisům, ale nikdy to nebylo na úkor Case. Jejím nejdůležitějším úkolem byla ochrana syna, pokud však šlo o rovnováhu mezi Zachovými a Caseovými potřebami, nebylo lehké se rozhodovat.

„To ne, hlavně nezačni vyvádět,“ vyhrkla Sarah. „Poznávám ten výraz v tvém obličeji.“

„Já nevyvádím,“ zalhala Amanda.

„No, škola dělá, co může, aby všechno vyšetřila,“ ujistila ji Sarah, ale znělo to trochu, jako by se snažila přesvědčit sebe samu. „Najali nějakou slavnou firmu na kyberbezpečnost. Víš, jak to chodí na Brooklyn Country. Ti jdou přes mrtvoly.“

„Já jen… neměla jsem o tom ani tušení,“ vzdychla Amanda.

„Protože vedení školy je hrozně tajnůstkářské. Pořád jim to vyčítám,“ vysvětlovala Sarah. „Pak to vypadá, jako by chtěli něco skrýt. Tak přijdeš na to setkání?“

Amanda se setkání rodičovského sdružení zatím zúčastnila jen jednou a nahánělo jí hrůzu.

„No, já nevím, jestli můžu…“

„Jasně že můžeš. A stejně tam budu potřebovat tvojí morální podporu. Ti rodiče hledají někoho, na kom si vylít vztek,“ líčila Sarah, jako by je snad sama nedokázala usadit.

„V osm večer. U mě doma. A ne jako odpověď neberu.“

Sarah na té schůzi Amandu nepotřebovala, ale chtěla ji tam. A to stačilo.

„Dorazím,“ ujistila Amanda kamarádku. „Jasně že dorazím.“

Lizzie

PONDĚLÍ, 6. ČERVENCE

Rikers takhle ve tmě vypadalo mnohem hůř, než jsem si ho pamatovala.

Obrovská budova vězení jako by úmyslně byla postavená tak, aby člověka zdrtila, kolem stály menší budovy a buňky – možná kancelářské prostory, ubikace stráže nebo sklady zbraní –, které nebyly nijak označené a rozpadaly se. Na vodě stála vězeňská loď z betonu, na které bylo dalších pár stovek odsouzených, jimž se, jak jsem se dočetla, jednou podařilo loď odříznout a málem pomaličku odpluli na svobodu.

Všude se tyčily ploty z ostnatého drátu. Byly šikmé, zrezivělé, jiné zase vedly v dlouhých rovných čarách, ve čtvercích i zaoblené a přesvědčovaly vás, že jste zavřený uvnitř, ale zároveň stojíte venku před plotem. Ale nejvíc jsem se bála toho, co jsem zažila, když jsem v Rikers byla naposledy na výslechu svědka nechutného zápachu kanalizace a krys. Krysy v Rikers se nepodobaly obvyklým plachým nočním tvorům odjinud, hrdě si kráčely venku za denního světla a odvážně si hájily své teritorium. Což byl důvod navíc, proč jsem byla ráda, že sem jedu potmě.

Jakmile jsem byla uvnitř Bantumu, budovy, kde najdu Zacha, trvalo mi ještě patnáct minut, než jsem prošla bezpečnostní kontrolou. Pak jsem se konečně dostala do malého boxu, který páchl močí, cibulí a zakyslým dechem, a já při čekání zírala na zamlžené plexisklo před sebou.

Cestou sem se mi postupně vracely vzpomínky na přátelství se Zachem. Už je to hrozně dávno, ale v prvním ročníku jsme spolu trávili hodně času – učili jsme se, jedli, chodili do kina. To, že jsem na naše přátelství víceméně zapomněla, vlastně nic nevypovídalo o Zachovi. Měla jsem totiž velmi selektivní paměť. Ale jedna věc se mi teď vybavovala velmi jasně: měla jsem Zacha ráda, protože jsme byli podobní – v dobrých věcech i těch špatných. Hodně najevo to vyšlo v den, kdy nám náš milovaný profesor, který nás měl na smluvní právo, udělal přednášku ohledně „výběru povolání“.

Když jsme se ten den o něco později se Zachem sešli na večeři v Mahoney, hospodě na Rittenhouse Square, už byl pěkně v ráži.

„Co říkáš na ty kecy profesora Schmitta?“ vyhrkl a dal si na burger kečup zrovna ve chvíli, kdy dovnitř vpadla hlučná skupina fotbalových fanoušků.

„Myslíš ten jeho výlev o bezduchých korporacích?“

Zach přikývl, dál upíral oči na burger, zřejmě proto, aby nemusel navázat oční kontakt s nabušenými a notně opilými fotbalovými fanoušky, kteří nás obklopili. „To je škoda. Já toho chlapa měl fakt rád. Ale teď se podle mýho klidně může jít bodnout.“

„Takže tobě naopak velké právnické korporace připadají oduševnělé?“ škádlila jsem ho a dívala se na obra vedle sebe, který se nebezpečně kymácel.

„Nepředstírej, že nevíš, o čem mluvím. Jsi ten největší střelec, co znám.“ Zachovi začalo poskakovat koleno jako pokaždé, když byl nervózní, což bývalo dost často. „Lidi tady rádi žvaní, že když má člověk ambice, dělá to z něj zrůdu. Ale já odmítám prohrát a nestydím se to přiznat.“

Zach tím sice nemyslel nic špatného, ale občas mi připomínal temnější stránky mého táty. Tu část jeho povahy, o které jeho zákazníci, zaměstnanci a sousedi, co ho měli rádi, neměli ani tušení. Pro ně byl můj táta samý vtípek a vřelé přátelské vystupování. A ono to pro něj opravdu platilo. Zároveň byl však posedlý společenským postavením a úspěchem pro úspěch, až do té míry, že zapomínal na věci, na kterých záleží, včetně svých blízkých. Například tedy mojí mámy, mě a toho, co bychom třeba chtěly. Nedovolil mamce, aby mě učila řecky, i když o to stála, a vyhýbal se těm několika málo řeckým přátelům, které si našla. Jeho pravé já nikdy nebylo spokojené s tím, kdo jsme byli. To, co si rodiče dokázali vybudovat – restaurace, náš útulný dům na Západní dvacáté šesté ulici, který byl pořád plný vůně mámina pečení, jejích úžasných příběhů o Kefalonii, kde vyrůstala, a její srdečnosti –, bylo dost úžasné. Podle mého názoru přímo idylické. Ale pro mého tátu to nikdy nebylo dost, dokonce ani předtím, než jsme o všechno přišli.

„Myslíš tím snad, že ostatní spolužáci na fakultě nejsou dost soutěživí?“ rozesmála jsem se. „To je stejné jako tvrdit, že smečka lvů má moc ráda zeleninu.“

„Ale všichni moc rádi předstírají, že soutěživí nejsou. Je to tak pokrytecký.“ Zach po mně významně střelil očima. To byl celý Zach, buď příliš očního kontaktu, nebo naopak vůbec žádný. Umírněnost mu nic neříkala. Ale o mně platilo totéž. A Zach se aspoň nesnažil skrýt za žoviální vystupování jako můj táta. Otevřeně dával najevo, jaký je, a já ho za to měla ráda. „Máma byla servírka a uklízečka a táta dělal v ocelárně. Sice byli obyčejní nevzdělaní dělníci, ale dřeli jako koně. A podívej na svoje rodiče, makali stejně jako ti moji a pak skončili bez peněz v hrobě.“ Ukázal na mě prstem.

„Úspěch je relativní jen pro bohaté.“

Já pokrčila rameny. „Já hodlám pracovat pro veřejné blaho.“

Zach povytáhl obočí. „Veřejné blaho? To je sice vznešený, ale lidi jako ty a já podobný možnosti nemají.“

„Mluv sám za sebe,“ utrhla jsem se na něj. „Já jsem připravená udělat cokoli, abych mohla pracovat na prokuratuře. A na penězích mi vůbec nezáleží.“

A taky mi vadilo, když mě někdo podceňoval. Chystala jsem se zasvětit kariéru ochraně lidí jako moji rodiče, to byli pilní imigranti, kteří se nechali poctivě působícím stálým zákazníkem přesvědčit, aby si půjčili sto tisíc dolarů, za které ručili svou prosperující jídelnou v Chelsea, a investovali je do „tajného“ projektu Hudson Yards. Vlastně se přesvědčit nechal jenom můj otec. A pak: peníze byly fuč i s tím poctivým stálým zákazníkem. A banka jim přímo bleskovou rychlostí zabavila restauraci. Pak se do všeho vložila Millie, zákaznice, ze které se zároveň stala rodinná přítelkyně a pracovala jako seržantka na Desátém okrsku. Pořádně si došlápla na FBI, aby toho chlápka našli. A právě díky jejímu tlaku se jim to nakonec skutečně podařilo. Ovšem stejně to dopadlo tím nejhorším možným způsobem – nic to nezměnilo. Všechno, na co se moji rodiče tak nadřeli, bylo nadobro v troskách. A totéž platilo i pro mou rodinu. Mně v té době bylo šestnáct; a do sedmnáctin jsem o oba rodiče přišla.

Zbytkem střední školy jsem se nějak protloukla, ale byla jsem úplně zničená a žila u matčiny sestry, která už se nemohla dočkat, až se vrátí zpátky do Řecka. Svět se náhle proměnil v nepřátelské a temné místo. Na měsíce jsem upadla do nebezpečné deprese. Až když jsem se pak zanořila do učení, mě to částečně vrátilo zpátky do života.

Díky posedlosti učením jsem se také na stipendium dostala na Cornell a zkraje posledního ročníku jsem začala zvažovat, že půjdu na práva a pak případně budu pracovat jako prokurátor zaměřený na potírání podvodů. Představa, jak chráním lidi, které někdo zneužil tak jako moje rodiče, byla jako záchranné lano, které mi někdo hodil. A když pominu věci, které se staly? Možná tím získám sílu doplavat na pobřeží.

„Hele, bez urážky.“ Zach zíral na svůj burger a zvedl ruce. „Bude z tebe skvělá prokurátorka. Jen tím říkám, že makáš desetkrát víc a jsi mnohem ambicióznější než zbytek spolužáků v týhle pitomý škole, a to včetně mě. Tak proč by ses za to neměla nechat odměnit?“

„Neměj strach, já se odměnit nechám. Jen to budou takové odměny, které si sama vyberu.“

„Vlastně ti věřím,“ usmál se Zach. „Vůbec o tom nepochybuju.“

Ale i když jsme si se Zachem v určitém životním období byli velmi blízcí, nic z toho, co mi řekne, nemůže změnit mé rozhodnutí, že ho teď nebudu zastupovat. Vyslechnu si ho, aby získal pocit, že se o něj někdo zajímá, a pak mu, přesně jak jsem slíbila, najdu výborného právníka. A víc pro něj dělat nebudu.

Pak se na druhé straně plexiskla plného malých otvorů konečně ozval bzučák. Když se protější dveře otevřely, po všech těch letech jsem opět spatřila Zacha. Nebo spíš jeho pravé oko. Protože to byla první věc, kterou jsem na něm viděla. Bylo opuchlé, zavřené a nad ním zela hluboká rána. Vlastně celá pravá strana jeho obličeje byla nachově rudá. Bolelo mě jen se na něj dívat.

„Panebože, Zachu,“ vydechla jsem. „Jsi v pořádku?“

Chabě se usmál, a když si sedal, přikývl. „Zkrátka jsem stál ve frontě na místě, které patřilo někomu jinému. Platí tady spousta pravidel. A naučit se je není lehký proces. Ale není to tak hrozný, jak to vypadá.“

Dokonce i takhle zmlácený se Zachův obličej zdál pohlednější, než jsem si pamatovala.

„Mrzí mě, že se ti něco takového stalo,“ řekla jsem. „Musí to bolet.“

„Rozhodně za to nemůžeš ty,“ prohodil a pak svým obvyklým způsobem ucukl očima směrem dolů. „Díky, žes vůbec dorazila. Hrozně dlouho jsme se neviděli.“ Pak chvilku mlčel. „Naštěstí se neživím jako model. Ale v ideálním případě bych se odsud rád dostal co nejdřív, abych si zachoval zbytek obličeje.“

„Jen malé upozornění, tyhle rozhovory by se sice nahrávat neměly, ale stejně…“

„Kdo ví, že?“ souhlasil Zach. „Nemám co skrývat, ale chápu tě. Dám si na to pozor.“

Pak se mi podíval do očí a tělo se mu rozkmitalo – zřejmě si znovu pod stolem podupával nohou. Chudák Zach, dostal se do pěkné bryndy. Najednou se usmál, posmutněle a zároveň natěšeně, až se mi žaludek sevřel úzkostí.

„Jsem tu, abych ti pomohla, Zachu, jakkoli budu moct,“ začala jsem. „Ale jak už jsem řekla, není možné, abych tě zastupovala.“

Zach se na mě podíval zdravým okem a bezmocně máchl rukama. „Dobrá. Tohle jsem sice slyšet nechtěl, ale zřejmě nemůžeš dělat nemožné.“

Lehce se mi uvolnil hrudník. I když jsem si to neuvědomovala, bála jsem se, že by se Zach mohl rozzlobit. Ne že bych ho někdy viděla se zlobit. Znamenalo to snad, že by nedokázal zabít svou ženu? Jistěže ne. Kromě toho, jedenáct let je jedenáct let. O Zachově současném životě vím jen to, co jsem si přečetla v profilu v New York Times, který jsem našla na Googlu, když jsem jednou zkoušela zjistit, jak dopadli moji bývalí.

„Upřímně řečeno je to kvůli mé práci,“ prohlásila jsem, tenhle velmi reálný, oprávněný důvod mě napadl během dlouhé cesty do Rikers. „Jsem starší advokát ve společnosti Young & Crane. A u nás případy mohou brát jen partneři. Musím dodržovat jejich postupy.“

„Jak ses do té firmy vlastně dostala?“ zajímal se Zach.

„Chtělas být přece prokurátorka. Nechci tě soudit, ale dost mě překvapilo, když jsi odešla.“

„Jak to víš?“ zajímala jsem se.

Pak se mi to vybavilo: informace o studentech v Ročence Pensylvánské právnické fakulty. Victoria si ráda udržovala kontakt, proto chodila na každý sraz a jednou za čtvrt roku posílala každému absolventovi nejnovější informace. Nemám pochyb o tom, že se mě snažila podpořit – pozice staršího advokáta v Young & Crane byla velmi prestižní a navíc i výnosná; složité případy, prvotřídní pověst, odpovídající plat. Dokonce jsem pomalu stoupala k partnerství, i když to asi ještě bude chvilku trvat. Ovšem změna mého původního plánu – profesně se věnovat čestné práci za nízkou mzdu na prokuratuře – nebyla dobrovolná.

„Vlastně mě to, že jsi začala obhajovat velké korporace, překvapilo víc, než kdybys úplně opustila právo.“

Ušklíbla jsem se, ale snažila jsem se to zakrýt úsměvem.

„Takový už je život. Občas se nevyvíjí tak, jak bys čekal.“

„Co to znamená?“ zajímal se Zach. „Ani náhodou tě nemohli vyhodit. Na to jsi moc dobrá.“

„Přestalo pro nás dávat smysl, abych tam zůstávala.“

To sice byla pravda, ale ne úplná: můj muž totiž strhnul náš život do škarpy a moje práce pro Young & Crane nás z toho měla dostat.

Zhruba před rokem se Sam na pracovním obědě tak opil, že svého šéfa v časopisu Men’s Health poslal někam. A pak usnul na podlaze na záchodcích. Obličejem dolů pod pisoárem. Men’s Health byla poslední z jeho mnoha zastávek na strmém kariérním sešupu, původně začínal v New York Times. Všechna ta zaměstnání ztratil víceméně kvůli svému pití – faktické chyby, zmeškané termíny. Svárlivost.

Naštěstí, když Sama konečně vyhodili z Men’s Health, získal smlouvu na knihu založenou na jeho poradenských sloupcích, které si získaly oblibu. Skromnou zálohu na tu knihu už jsme bohužel utratili, i když ještě zdaleka nebyl u konce. V té době Sam skoro nepsal, ale i tak bychom to asi zvládli z mého skromného platu státního zaměstnance… Jenže. Víkend poté, co Sama vyhodili z Men’s Health, jsme si vyjeli ke kamarádovi do Montauku a snažili se rozptýlit dobrým jídlem a sklenkou vína. Večer, když jsem si šla lehnout, se Sam rozhodl, že „může úplně v pohodě řídit“, a půjčil si kamarádův opravený veterán kabriolet, aby zajel pro pár piv. Narazil autem do Anglers, historické hospody v centru, čímž úplně zničil jak tento podnik, tak i auto. Sám z té nehody jako zázrakem vyvázl bez jediného škrábance, ale majitel Anglers Sama zažaloval o náhradu škody za zničení neocenitelného rodinného dědictví následkem řízení, které není kryté pojištěním – jinými slovy: Sam řídil opilý. V mimosoudním vyrovnání se uvádělo, že v příštích dvou letech musíme z vlastních peněz uhradit dvě stě tisíc dolarů. Tento fakt jsem úmyslně zamlčela v majetkovém přiznání pro firmu Young & Crane. Ten soudní spor totiž byl vedený pouze proti Samovi, tudíž to, pokud jde o mou kreditní historii, spadalo do šedé zóny. Mně samozřejmě bylo jasné, jak to chodí. Právní firmy nestojí o zadlužené advokáty, protože to je pak může činit náchylnými podlehnout nezákonným vlivům a náš značný dluh byl společným závazkem. Dokonce ani s mým platem u Young & Crane pro nás nebude snadné to splatit. Ale můžeme splácet postupně, aniž bychom spadli do osobního bankrotu, tedy za předpokladu, že se zbavíme „zbytných“ výdajů jako například za umělé oplodnění, které nám doporučil odborník na plodnost. Ovšem tím se taky dost věcí zjednodušilo. Poslední věc, kterou bychom teď se Samem zvládli řešit, je miminko.

Zlobila jsem se na něj kvůli tomu? Jistě. Někdy jsem byla vzteky úplně bez sebe, ale nikdy jsem se nezlobila tak moc, že by ve mně nakonec nezvítězila naděje. Kdybych totiž přestala věřit tomu, že všechno dobře dopadne, kdybych přestala věřit Samovu pohledu na svět přes růžové brýle, zbyla by mi jen realita, jak jsou věci doopravdy. A to bych prostě nesnesla.

„Přestalo dávat smysl, abys zůstala na prokuratuře?“ nedal mi pokoj Zach. „Co to má znamenat?“

Tuhle přímost jsem na něm vždycky měla ráda.

„Dostali jsme se do nečekaných finančních problémů. Je to dlouhý a komplikovaný příběh. Zkrátka a dobře práce pro prokuraturu není nejlepší způsob, jak si vydělat balík.“

„Manželství,“ vzdychl Zach a posmutněle zavrtěl hlavou.

„Přece to není konec světa,“ podotkla jsem. „Pracuju v jedné z nejlepších právnických firem v zemi, ne v solném dole.“

Zachovo jedno otevřené oko vypadalo smutně. „I tak,“ prohlásil. „Dobře vím, jak pro tebe ta práce byla důležitá. Moc mě to mrzí.“

Rozlilo se mi horko po krku. Odvrátila jsem se.

„To je na manželství to nejhorší, co?“ pokračoval Zach.

„Problémy toho druhého se tak stanou i tvými problémy. Někdy to není fér.“

„Není,“ uznala jsem. To, že to Zach tak přesně popsal, mi bylo mnohem milejší, než bych chtěla.

„Takže tvůj manžel. Jmenuje se Richard, viď?“

„Richard?“ zaplavily mě výčitky svědomí, když jsem si uvědomila, odkud Zach to jméno má. „Ne, není to Richard. Jmenuje se Sam.“

„Tuším, že není právník…“

„Spisovatel.“

Zach se mi na chvilku podíval do očí.

„Spisovatel, to vypadá… dost kreativně,“ usmál se. „Jsem rád, že jsi šťastná. Během těch let jsem na tebe občas myslel, přemýšlel jsem, jak se asi máš. Rád vidím, že se ti daří dobře.“

To není pravda. Vůbec se mi nedaří dobře.

Mlčky jsem sklopila oči ke stolu. Musíme přejít k věci.

„Kde je tvůj syn?“

„Je se svým nejlepším kamarádem na táboře v Kalifornii.“ Zach se chabě usmál. „Amanda nechtěla, aby tam jel, ale přestěhovali jsme se sem uprostřed školního roku a stýskalo se mu po kamarádech. Amanda si v tomhle vedla skvěle. Vždycky se rozhodovala tak, aby to bylo nejlepší pro Case, i když to pro ni občas nebylo lehké. Nemůžu Caseovi o tom, co se stalo, říct po telefonu… Ale musí se o Amandě dozvědět.“

„A co tvoje máma?“

Chvilku vypadal zmateně. „Ta už dávno umřela.“

„To mě mrzí. Tak co kdyby to Caseovi řekli rodiče toho kamaráda?“ navrhla jsem. „Myslíš, že by pro něj mohli zajet do tábora?“

„Jo, možná,“ řekl tiše Zach. „Upřímně řečeno je neznám.

Ale ten kamarád se tuším jmenuje Billy.“

„Mohla bych do tábora zavolat a zeptat se,“ nabídla jsem.

„Určitě budou vědět, jak se s Billyho rodiči spojit.“

„To by bylo skvělý, díky,“ přikývl Zach. „Ale já nevím ani to, v jakém je táboře. Všechno to vyřizovala Amanda.“ Odmlčel se. „Teď asi zním jako totální kretén, co? Ty se určitě každý večer neženeš domů, abys Richardovi udělala teplou večeři.“

Zasmála jsem se až příliš hlasitě.

„Ne, ale v každém manželství je to jiné,“ uklidňovala jsem ho a bez ohledu na můj názor – protože jsem ho za to opravdu odsuzovala – ze Zacha přece nedělá špatného člověka jenom to, že má tradiční manželství, pokud to tak vyhovuje i jeho ženě. „A daly by se informace o táboře najít někde u vás doma?“

„To určitě ano. V obývacím pokoji je malý stůl, kam si Amanda dávala všechny své papíry. Tam by měly být i formuláře a informace o tom táboře.“

„Máte klíč od domu u některého ze sousedů?“ zeptala jsem se. „Bylo by to mnohem snazší než zkoušet najít tvoje vlastní klíče ve zdejším skladu osobních věcí.“

„Jeden by měl být pod květináčem před domem,“ oznámil mi. „Amanda ho tam nechávala kvůli Caseovi, kdyby se stalo něco nečekaného.“

„Ty schováváš v New Yorku klíče od domu pod květináč?“ vyhrkla jsem nevěřícně.

„Zní to dost hloupě, co?“ uznal Zach. „Upřímně řečeno jsem se nad tím nikdy nezamýšlel. V Park Slope se cítím tak bezpečně.“

„Měli bychom zajistit, aby se o tom klíči navíc dozvěděla i policie. Tím se otevírají možnosti dalších podezřelých,“ navrhla jsem. „Mám ještě někomu zavolat? Vzdáleným příbuzným, kamarádům? Někomu z práce?“

Někomu, s kým se Zach za posledních jedenáct let viděl? Minimálně musel mít zástup zaměstnanců, kteří ochotně převezmou zodpovědnost za chod firmy.

Zach znovu sklopil oči a zavrtěl hlavou. „Lidi, které teď mám kolem sebe, mě ve skutečnosti neznají.“ Ukázal na svůj zraněný obličej. „Nechci, aby mě viděli v tomhle stavu.“

Přikývla jsem. „Tomu rozumím.“

Ale opravdu to tak bylo? Opravdu neexistoval nikdo, s kým by si byl aspoň trochu blízký? A proč se mi tak tetelí hrudník? To mi lichotí, že já jsem očividně výjimka?

„Ty a já,“ pokračoval, čímž mi odpověděl na otázku, kterou jsem mu ještě nepoložila. „Vždycky mi připadalo, že jsme spřízněné duše. Nikdy jsem neměl pocit, že bys mě soudila.“

„To je pravda,“ přiznala jsem. „To bych nikdy neudělala.“ Zach se na mě podíval a zdravé oko měl zastřené. Nejenže mu to víc sluší, navíc o dost zjemněl.

„Tak jako tak, vím, že vchodové dveře byly zamčené, když jsme odcházeli na večírek, protože jsem je sám zamykal. Ale zlobil nám alarm. Amanda hledala někoho, kdo by ho opravil – jedna z posledních věcí, které jsem udělal, byla, že jsem si stěžoval, že to ještě nevyřídila. Super, co?“ Na chvilku zavřel oči, jako by ho sevřela bolest. „Tak jako tak, jakmile se Amanda vrátila domů, určitě za sebou hned zamkla. Taková totiž byla, dost se bála.“

„A v jakém smyslu?“ Jestli k tomu měla důvod, možná by to poukázalo na něco nebo někoho dalšího.

Pokrčil rameny. „Byla z hodně malého města a její rodina byla chudá, tak chudá, že mívali i hlad. Nerada o tom mluvila, ale občas ji podle mě přemohlo, v jaké čtvrti to bydlíme, jaké lidi máme za sousedy. Tady dokonce i manželky, co zůstávají v domácnosti, mají neskutečnou úroveň: elitní vzdělání, zapojení do místní komunity. Amanda sice byla chytrá, ale neměla ani bakalářský titul. Myslím, že se bála, že ji odhalí. Byla z toho hrozně nejistá. Možná jsem ji až moc nutil, aby byla někým, kým vlastně nebyla.“ Podíval se na mě. Zdálo se, že ho to skutečně mrzí. „Ale byla mnohem schopnější, než si uvědomovala. A já jen chtěl, aby rozvinula svůj potenciál, chápeš?“

Z rozvíjení potenciálu mi naskočila kopřivka, ale Zach si vždycky potrpěl na seberozvoj, i sám u sebe. A měl tak skvělé a nepopiratelné výsledky, že se proti tomu jen těžko dalo něco namítat.

„Jasně, jo,“ souhlasila jsem, protože mi připadlo, že na to Zach čeká. „To dává smysl.“

V tu chvíli se mu v obličeji objevil pochmurný výraz.

„Chtěl jsem ji resuscitovat, ale Amanda byla studená jako led. A ta krev, když jsem do ní šlápl, byla tak hustá, jako lepidlo. A já…“ Zach si přitiskl ruku na ústa. Netvrdil mi do telefonu, že ji resuscitoval? Byla bych odpřisáhla, že ano, ale možná se jenom přeřekl. Nebo se možná jen příliš styděl, aby přiznal pravdu. „Policie to nějak komentovala, když přijeli. Jako proč na sobě nemám víc krve? To jsem se po tom, co jsem ji zabil, převlékl? To jsem se vůbec neobtěžoval s resuscitací, protože mi na ní nezáleželo? Tak co to má znamenat? Podle nich to nemohlo mít jinou příčinu. Ale udělal jsem to proto, že byla tak studená a já – lidi si myslí, že vědí, jak se zachovají. Ale nevíš to, dokud se ti něco podobného nestane. Je to mnohem horší, než čekáš.“

To byla pravda. A přesvědčila jsem se o tom z první ruky. Zrovna minulý týden jsem se probudila a zjistila jsem, že Sam leží v obýváku a má obrovský šrám na hlavě. Všude bylo plno krve. Na Samových rukách a košili, pod jeho hlavou na dřevěné podlaze. Spěchala jsem k němu, protože jsem si byla jistá, že je mrtvý. Když jsem se ho ale dotkla, tak zasténal a z jeho úst se linul pach alkoholu. Nedokázala jsem si představit, co bych cítila, kdyby byl studený na dotek.

„Máš pravdu,“ souhlasila jsem. „Nikdo netuší, jak by se zachoval.“

Nicméně Zachovo čisté oblečení byl problém, který už policie dokázala v mnoha směrech využít v jeho neprospěch. Zachovo zakrvácené oblečení se jim zatím najít nepodařilo – jinak by ho totiž určitě zatkli pro vraždu.

„Nevím, co se Amandě stalo, Lizzie. Když zemřela, nebyl jsem doma,“ přesvědčoval mě Zach. „Ale kdybych byl lepší manžel, ještě mohla být naživu.“

Ať už tím Zach myslel cokoli, tohle už nesmí nikdy zopakovat. V podstatě se to totiž rovnalo přiznání.

„Em, já bych…“

„Nechal jsem ji na tom večírku, a když jsem byl pryč, poslal jsem jí esemesku. Protože přesně to dělám: odcházím. Nechávám na Amandě, aby mě omlouvala. Nechávám na Amandě, aby budovala náš život. A ona to dělá.“ Odmlčel se a nadechl. „Tedy vlastně dělala. A zřejmě jsem jí za to ani jednou nepoděkoval.“

„Nikdo není dokonalý,“ podotkla jsem. „Zvlášť nikdo vdaný a ženatý.“

Zachmuřeně se usmál. „Nehádali jsme se. To musím přiznat. Neměli jsme italskou domácnost. Doma jsem se cítil příjemně. Case byl skvělý. Ale jestli jsme si byli s Amandou hodně blízcí?“ zavrtěl zamyšleně hlavou. „Upřímně řečeno jsem manželství vždycky považoval za praktické řešení. A teď, když je moje žena mrtvá, to všichni budou považovat za důvod, proč jsem ji zabil. Protože se chovám chladně? Nedávám najevo emoce? Nejhloupější na tom je, že jsem z toho večírku nemusel odcházet. Odešel jsem, protože mě to tam nudilo. Chtěl jsem se projít po…“

Zvedla jsem ruku jako dopravní policista. „Ne, ne. Neříkej mi žádné podrobnosti.“

„Ale můj příběh se nezmění, Lizzie. Je to totiž pravda.“

„Na tom nezále…“

„Byl jsem na promenádě v Brooklyn Heights a procházel se. Sám. Ta voda, svítící Manhattan. Když jsme studovali ve Philly, taky jsem se pořád procházel, pamatuješ?“ Pamatovala jsem si to? Nebyla jsem si jistá. Byla jsem si ale jistá, že Zach bude velmi náročný klient. On totiž neposlouchal.

„Tak jako tak, už jsem policii řekl, kde jsem byl. I o té golfové holi jsem jim řekl všechno, co chtěli vědět. Ptali se: ‚Je tohle vaše?‘ a já jim na to řekl: ‚Jo, to je…‘“

„Zachu!“ vykřikla jsem tak nahlas, až sebou trhnul. „Fakt s tím přestaň. Tímhle si nijak nepomáháš.“

„Vždyť to byl můj dům, tak to samozřejmě byla moje golfová hůl,“ prohlásil vzpurně. „Já Amandu nezabil; tak proč bych měl o něčem lhát?“

Ehm, přiznat se policii k vlastnictví údajné vražedné zbraně je prohlášení, které není v zájmu obviněného. Což může být napadeno jako nepřímý důkaz. V duchu jsem si poznamenala, abych na to upozornila advokáta, kterého se mi podaří sehnat. Nějak to vyřešit by měl být jeden z prvních bodů na jeho seznamu.

Musím odsud zmizet, než stihnu napáchat další škody. Zkrátka si musím zajistit dostatek informací, abych Zachovi mohla sehnat advokáta, který pak bude moct připravovat odvolání proti zamítnutí kauce.

„Mohli bychom se vrátit k té potyčce s policistou? K tomu údajnému napadení?“ To bude potřebovat vědět každý právník, než vůbec Zachův případ převezme.

„Já si pochopitelně nezačal,“ vysvětloval Zach a ukázal na svou drobnou postavu, která sice byla mnohem vypracovanější než kdysi, ale nadále se nezdálo pravděpodobné, že by se porval s policistou.

„Začal policista?“ nechápala jsem.

„Nevím, co považuješ za ‚začal‘, ale byl tam policista, který se přede mě postavil, když na místo činu dorazil kriminalistický tým, ukázal na golfovou hůl a řekl: ‚Praštil jste manželku tou holí, že jo? Proč? Ryla do vás? Podváděla vás? Možná jste vzal jednu z holí, abyste ji postrašil. Máchnul jste s ní a ona najednou skončila na zemi. Zpanikařil jste.‘ Nedal mi pokoj. A pak se do mě pustil někdo další, nazval mě lhářem a říkal, že si vymýšlím, když tvrdím, že jsem byl na procházce. Že je to pitomá lež. ‚Jste snad pitomej?‘ říkal mi pořád dokola.“

Připadalo mi to přehnané, ale ne úplně vyloučené. Rozhodit podezřelého tím, že na něj budu řvát, to se dělává.

„Pak přišel detektiv v civilním oblečení a řekl mi něco jako: ‚Pojďme ven a probereme to.‘ A já na to: ‚Já svou ženu neopustím.‘ Pak mě někdo, kdo stál z druhé strany, chytil za paži a já ucukl. Dost prudce. Ale byl to reflex.“ Zvedl loket a máchl paží, aby mi to předvedl. „No a za mnou stál další policista a já ho trefil do obličeje.“

„A pak tě zatkli?“

„Nejdřív došlo k nějaké strkanici. Policistův nos zkontroloval zdravotník, pak se všichni uklidnili a vypadalo to, že to nechají být,“ líčil Zach. „Načež si chlápek v obleku promluvil s detektivem v civilu – neslyšel jsem, co říkají. Ale o minutu později mě zatkli za napadení policisty.“

„Ale ne za vraždu?“

Zach zavrtěl hlavou. „Jen za to napadení. Připadalo mi, že i ten policajt, co jsem ho praštil, mě chtěl nechat jít, a to mu tekla krev. Říkal: ‚Vždyť tomu chlapovi umřela žena.‘ Ale mám pocit, že ten druhý v obleku hledal důvod, proč mě zatknout.“

Což by samozřejmě dávalo smysl. Když policista má přijatelný důvod, proč zadržet podezřelého z vraždy, prostě to udělá. Tečka.

„A řekl jsi tohle všechno právníkovi, který tě zastupoval při tom vazebním řízení?“ zajímala jsem se. „Tomu přidělenému obhájci?“

Zach se nejistě zamračil. „Nejsem si jistej. Jak už jsem říkal, v ten okamžik mi to tak úplně nemyslelo.“

„To je v pohodě. Můžu toho obhájce najít a zeptat se ho.

Víš, jak se jmenuje?“

„No, Adam,“ odpověděl. „Roth nebo tak. Zrovna se mu narodilo miminko a žije na Staten Islandu. Bavili jsme se o trajektu.“

Dokázala jsem si představit vykuleného mladého obhájce, zastupujícího přidělené klienty při vazebních řízeních, jak polomrtvému Zachovi vykládá o svém soukromém životě.

„Najdu ho. Jestli už mluvil s prokurátorem, možná bude mít lepší přehled.“

„Znamená to, že ses rozmyslela? Že můj případ vezmeš?“ Zach se naklonil dopředu a sevřel okraj plexiskla před sebou.

„Mrzí mě to, Zachu,“ řekla jsem o něco odhodlaněji, ale doufala jsem, že zároveň i laskavě. „Opravdu potřebuješ někoho, kdo má rozsáhlé zkušenosti s trestním právem. Hlavně s vraždami. Někoho, kdo ví něco o DNA, krevních skupinách a otiscích prstů, kdo zvládá kriminalistické postupy a tak. Já se vyznám v účetnictví. Neznám ani nikoho na brooklynské prokuratuře. Spoustu z toho, co v podobných případech potřebuješ, se dozvídáš neoficiálními cestami.“

„Já potřebuju bojovníka, Lizzie.“ Zachovi se náhle rozzářily oči. „Jde mi o život.“

„Nejsem partnerka. Nemůžu si v Young & Crane hledat vlastní klienty. Tečka.“

„Zaplatím všechno, co bude třeba.“

„Klidně by sis mohl koupit celou firmu,“ prohlásila jsem, „ale tady nejde o peníze.“

„Aha.“ Zach přikývl a opřel se. „Nechtějí spojovat svý jméno s obviněným z vraždy. To je mi jasný.“

„Dobře víš, jak to v takových firmách chodí. Jejich morálnost je velmi vrtkavá.“

„Jasný, já bych taky nechtěl, aby moji firmu spojovali s nějakým zločinem, natožpak s násilným. Hlavním cílem je nezavdávat příčinu k jakýmkoli výčitkám.“

„Zbývá pět minut,“ oznámil nám hlas v reproduktoru.

„Návštěvní hodiny končí za pět minut. Prosím, odeberte se k nejbližšímu východu.“

Vstala jsem a zvedla zápisník. „Zavolám pár lidem. Najdu ti úžasného obhájce a o všem ho informuju. Hlavní je, aby ses dostal ven na kauci.“ Zkoumala jsem jeho potlučený obličej a zraněné oko. „Stejně ani nevím, komu bych v Young & Crane měla říct, jestli bych se tvého případu mohla ujmout.“

Zach zatáhl bradu. „Počkat, ty by ses někoho mohla zeptat? Ještě ti to nezamítli?“

Sakra. Sklopila jsem oči a dlouze vydechla. Proč, proč, proč jsem to říkala? Ale možná to nebyl ten nejhorší přístup – Young & Crane to totiž určitě zamítne. Paul jednou přímo mluvil o tom, jak advokáti nesmějí přijímat své vlastní klienty. A až mi to oficiálně zamítne, tak z toho definitivně vyváznu.

„Asi bych se mohla zeptat,“ řekla jsem nakonec. „Ale určitě mi to nedovolí.“

„Jasně, jo. Tak dobrá,“ přikývl Zach, ale poznala jsem na něm, že mě neposlouchá.

„Zachu, já to myslím vážně,“ zvýšila jsem hlas. „Nic se tím nezmění.“

„Já tomu rozumím, to ano. A díky.“ Dlouze se na mě podíval. Lehce se usmál.

„Návštěvní hodiny jsou u konce!“ ozval se hlasitější a vytrvalejší hlas v rozhlase. „Prosím, okamžitě přejděte k východu!“

„Musím jít,“ řekla jsem. „Když mi zavoláš zítra večer, už bych měla mít víc informací. Řekněme v sedm? Tohle je moje číslo na mobil.“ Napsala jsem své číslo a zvedla ho, aby si ho Zach mohl správně přepsat. „Určitě ti to zvednu.“

„Díky, Lizzie,“ zopakoval a přitiskl dlaň na špinavé plexisklo. Prosebně se na mě podíval. Chvíli jsem váhala, ale pak jsem svou ruku přitiskla z druhé strany. Bylo to podivně důvěrné gesto, i když jsme se vlastně fyzicky nedotýkali.

„Zkus se tím netrápit,“ chlácholila jsem ho a ruku jsem odtáhla.

„Protože se nemám čím trápit?“ ptal se. „Nebo protože si tím nijak nepomůžu?“

„Obojí,“ odpověděla jsem cestou ke dveřím.

Když jsem stoupala do schodů k našemu bytu ve čtvrtém patře, dost jsem se zadýchala. Cestou domů jsem si googlovala Amandu. O její smrti jsem nenašla nic konkrétního, ale v Post a v Daily News psali o víkendové vraždě v Park Slope: pod titulky „Nebezpečí v Park Slope“ a „Slopeská zabijačka“. V obou článcích byla v podstatě totožná fotka. Sanitka zaparkovaná před rodinným domem, šestice policejních aut, policejní páska. Ani v jednom z článků neuváděli moc detailů, nezmínili se ani o Zachovi, ani o Amandě. „Na bližší informace o rodině zatím čekáme,“ uvádělo se v novinách. Nezmínili se ani o příčině smrti, ale naznačovali, že došlo k zatčení a že se policie nedomnívá, že by bylo nějak ohrožené bezpečí veřejnosti. Se Samem jsme byli na prodloužený víkend čtvrtého července u starého kamaráda v Jersey Shore, takže mi to úplně uniklo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V dobrém i zlém.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.