Velká sestra, malá sestra, rudá sestra

Jung Changová

Velká sestra, malá sestra, rudá sestra

Příběhy tří význačných žen Číny 20. století

Universum/Brána

Jung Chang

BIG SISTER, LITTLE SISTER, RED SISTER:

Three Women at the Heart of Twentieth-Century China

Copyright © Globalflair Ltd 2019

All rights reserved

Translation © Hana Antonínová, 2021

ISBN 978-80-249-4384-8

Mé matce

Seznam fotografií

(a majitelů autorských práv)

I. příloha

Tři sestry Sungovy, 1917 (Alamy)

Aj-ling, 1912 (archiv Wesleyan College)

Čching-ling, 1912 (archiv Wesleyan College)

Mej-ling, asi 1908 (archiv Wesleyan College)

Charlie Sung, začátek 80. let 19. století (archiv Sjednocené metodistické církve Páté Avenue, Wilmington, Severní Karolína)

Sunjatsenovo propuštění z čínského vyslanectví v Londýně (historický archiv Národní strany, Tchaj-pej)

Sunjatsen, Chuang-Sing a další republikáni, 1912 (Alamy)

Sun a jeho rodina, 1912

Jüan Š’-kchaj, 1913 (historické fotografie z Číny, Univerzita v Bristolu)

Čchen Čchi-mej (Alamy)

Sung Ťiao-žen (Alamy)

Paní Sungová se dvěma staršími dcerami (Alamy)

Členové rodiny Sungovy na svatbě Aj-ling (se svolením majitele fotografie)

Rodina Sungova v Šanghaji, 1917 (Michael Feng)

Michail Borodin, Wang Ťing-wej a další (historické fotografie z Číny, Univerzita v Bristolu)

Slavnost při založení vojenské akademie Chuang-pchu (Whampoa) (Academia Historica, Tchaj-pej)

Čching-ling a její manžel, 1924 (Academia Historica, Tchaj-pej)

Sunjatsenův katafalk, 1929 (Alamy)

Čching-ling v řadách nejvyšších představitelů Národní strany, 1927 (Michael Feng)

Čching-ling, Aj-ling a Mej-ling, 1927 (Academia Historica, Tchaj-pej)

Svatba Mej-ling a Čankajška, 1927 (Academia Historica, Tchaj-pej)

II. příloha

Mej-ling a Čankajšek během líbánek (Academia Historica, Tchaj-pej)

Aj-ling a její manžel H. H. Kchung (archiv Wesleyan College)

Čching-ling a Teng Jen-ta (Alamy)

Čankajšek a Mej-ling před hrobkou krále Wu, 1936 (Academia Historica, Tchaj-pej)

Čankajškovi po příletu domů ze Si-anu, 1936 (Alamy)

Mej-ling navštěvuje raněné vojáky (Academia Historica, Tchaj-pej)

Čching-ling a Mej-ling v nosítkách cestou do Čchung-čchingu, 1940 (Academia Historica, Tchaj-pej)

Sestry se setkaly v Čchung-čchingu, 1940 (Gregory Kchung)

Sestry s Čankajškem, 1940 (Academia Historica, Tchaj-pej)

Sestry během návštěvy vojenské nemocnice, 1940 (Academia Historica, Tchaj-pej)

Čankajškovi s kapitánem Clairem Chennaultem (Academia Historica, Tchaj-pej)

Joseph Stilwell a Čching-ling, asi 1940 (Alamy)

Wendell Wilkie, Mej-ling, H. H. Kchung a Čching-ling, 1942 (Academia Historica, Tchaj-pej)

Mej-ling při projevu v americkém Kongresu, 1943 (Academia Historica, Tchaj-pej)

Mej-ling v amfiteátru Hollywood Bowl, 1943 (Alamy)

Manželé Čankajškovi, Roosevelt a Churchill (Academia Historica, Tchaj-pej)

T. V. Sung, Roosevelt a Farley, 1942 (Michael Feng)

Bratři Sungovi, 1942 (se svolením majitele fotografie)

Manželé Čankajškovi stolují pod Ťiangovým portrétem (Gregory Kchung)

III. příloha

Čankajškův portrét nad branou Nebeského klidu (Academia Historica, Tchaj-pej)

Mej-ling se vrací z New Yorku do Čchung-čchingu, 1945 (Academia Historica, Tchaj-pej)

Tři sestry v Čchung-čchingu

Čankajškova rodina, 1946 (Academia Historica, Tchaj-pej)

Čankajšek navštěvuje svatyni svých předků, 1949

Aj-ling při oslavě Čankajškových narozenin, 1956 (Academia Historica, Tchaj-pej)

Čankajšek vítá Mej-ling na letišti v Tchaj-pej, 1959 (Academia Historica, Tchaj-pej)

Rudá sestra na návštěvě Moskvy s Maem, 1957 (Alamy)

Čching-ling s Mao Ce-tungem a Čou En-lajem u brány Nebeského klidu, 1965 (Alamy)

Čching-ling na Maově pohřbu na náměstí Nebeského klidu, 1976

Čching-ling a Yolanda (knihovna Hongkongské přírodovědné a technické univerzity)

Ťing-kuo nad otcovým tělem, 1975 (Academia Historica, Tchaj-pej)

Ťing-kuo a jeho žena Faina Vachreva (Academia Historica, Tchaj-pej)

IV. příloha

Aj-ling (Gregory Kchung)

Čching-ling (Gregory Kchung)

Mej-ling (Gregory Kchung)

Čching-ling v exilu, 1927–1928 (Alamy)

„Palác Mej-ling“, lesní náhrdelník vybudovaný na hoře (Alamy)

Mej-ling v Americe, asi 1943 (Getty)

Aj-ling s Debrou Pagetovou, 1969 (Gregory Kchung)

Mej-ling odjíždí v roce 1991 z Tchaj-wanu (Academia Historica, Tchaj-pej)

Mej-ling ve věku asi sto let (Gregory Kchung)

Pohlednice s portrétem Li Jüan-chunga, Sunjatsena a Chuang Singa (soukromá sbírka)

Park soch, Tchaj-pej (Jung Chang)

Vyhledání majitelů autorských práv ke snímkům věnoval nakladatel velké úsilí, a pokud snad došlo k nějakému neúmyslnému opomenutí, bude napraveno hned při v příštím vydání.

Úvod

Nejznámější soudobou čínskou „pohádkou“ je příběh tří sester ze Šanghaje. Narodily se na sklonku devatenáctého století do bohaté a významné rodiny Sung, která patřila mezi šanghajskou smetánku. Jejich rodiče byli oddaní křesťané: matka byla členkou nejvýznačnějšího čínského křesťanského rodu (byla to rodina Sü, po níž je pojmenovaná jedna čtvrť v Šanghaji), otec byl prvním Číňanem, kterého jako dospívajícího mladíka na americkém jihu obrátili metodisté na křesťanskou víru. Své tři dcery – Aj-ling (Přátelské časy, narodila se v roce 1889), Čching-ling (Slavné časy, narodila se v roce 1893) a Mej-ling (Krásné časy, narodila se v roce 1898) – poslali už v dětském věku na studia do Ameriky, což bylo v té době krajně neobvyklé. Dívky se vrátily domů o mnoho let později a angličtinu ovládaly lépe než čínštinu. Drobné dívky s hranatou čelistí nebyly krasavice podle tradičních měřítek. Jejich tváře neměly tvar melounových semínek, jejich oči nepřipomínaly mandle a jejich obočí se neklenula jako vrbové proutky. Avšak měly velmi hladkou pleť, jemné rysy a půvabné držení těla podtržené moderním oblečením. Sestry viděly kus světa, byly inteligentní, nezávisle smýšlející a sebejisté. Měly úroveň.

Moderními čínskými „princeznami“ se nakonec staly díky svým mimořádným sňatkům. Nejprve do Aj-ling a později do Čching-ling se zamiloval Sunjatsen, který stál v čele revoluce, jež v roce 1911 svrhla monarchii. Číňané ho znají jako „otce (republikánské) Číny“. Čching-ling se za něj provdala.

Sunjatsen zemřel v roce 1925 a jeho následovník Čankajšek se dvořil malé sestře Mej-ling a oženil se s ní. Čankajšek vytvořil v roce 1928 nacionalistickou vládu a vládl v Číně až do roku 1949, kdy ho komunisté vyhnali na Tchaj-wan. Malá sestra byla první dámou celých dvaadvacet let, kdy byl Čankajšek u moci. Během druhé světové války vedl Čankajšek čínský odpor proti japonské invazi a Mej-ling se stala jednou z nejslavnějších žen své doby.

Nejstarší sestra Aj-ling, velká sestra, se provdala za H. H. Kchunga, který díky kontaktům své ženy mnoho let zastával funkci premiéra a ministra financí. Jeho postavení zase pomohlo Aj-ling, která se stala jednou z nejbohatších žen v Číně.

Rodina Sungova, včetně tří synů, patřila do nejvyšších kruhů Čankajškova režimu – až na Čching-ling, vdovu po Sunjatsenovi, která se přidala ke komunistům. Někdy jí říkali rudá sestra. Sourozenci se tedy zařadili do dvou nepřátelských politických táborů. Během občanské války, která propukla po druhé světové válce, se rudá sestra ze všech sil snažila pomáhat komunistům v boji proti Čankajškovi, přestože to znamenalo rozpad rodiny. Po zhroucení Čankajškova režimu a vzniku komunistické Číny pod vedením Mao Ce-tunga v roce 1949 se rudá sestra stala Maovou viceprezidentkou.

I bez ohledu na své vlivné manžely byly sestry nepochybně výjimečné. Hovory o nich a o jejich soukromém životě se lidem z čínsky mluvícího světa nikdy neomrzí. Vzpomínám si na dva příběhy z doby, kdy jsem v 50. až 70. letech 20. století vyrůstala v maoistické Číně. V té době panoval v zemi přísný totalitní režim a Čína byla úplně izolována od vnějšího světa. Tenkrát se říkalo, že madam Ťiangová – malá sestra – se každý den koupala v mléce, aby měla hebkou pokožku. Mléko jako vysoce výživná a potřebná potravina bylo tenkrát vzácné a pro běžnou rodinu takřka nedostupné. Používat mléko ke koupeli bylo považováno za pobuřující zhýralost. Jeden učitel se kdysi pokusil vyvrátit tento oblíbený mýtus a polohlasem se žáků zeptal: „Opravdu si myslíte, že by bylo příjemné koupat se v mléce?“ Brzy byl zařazen do okruhu odsuzovaných „pravičáků“.

Další historkou, která ve mně zanechala hluboký dojem, byly zvěsti o tom, že Čching-ling, náměstkyně předsedy Maa vládnoucího puritánské rudé Číně, žila s velitelem své osobní stráže, který byl o polovinu mladší než ona. Říkalo se, že jejich fyzický vztah se zrodil v době, kdy už byla stará, připoutaná na invalidní vozík a tělesný strážce ji z něj přenášel na lůžko a zpátky. Lidé se donekonečna dohadovali o tom, zda se ti dva vzali, a přeli se o to, jestli je takový vztah přijatelný. Povídalo se, že Strana ten poměr připustila, protože Čching-ling byla mnoho let vdova a potřebovala muže. Strana jí dokonce dovolila podržet si prestižní jméno – madam Sunjatsenová. Na tu historku si vzpomínám moc dobře hlavně proto, že bylo velmi neobvyklé slýchat klepy o sexuálním životě vedoucích představitelů země. Nikdo se neodvažoval klevetit o žádném jiném vrcholném představiteli.

Po Maově smrti v roce 1976 se země otevřela, já jsem se usadila ve Velké Británii a o třech sestrách jsem se dozvěděla mnohem více. V polovině 80. let jsem dokonce byla pověřena, abych o rudé sestře Čching-ling napsala krátkou knihu. Opatřila jsem si nějaké informace a napsala asi třicet tisíc slov, ale téma mě kupodivu nijak zvlášť nezaujalo. Dokonce jsem se ani nepokusila přijít na kloub skandálu s jejím tělesným strážcem.

V roce 1991 vyšla moje kniha Divoké labutě o mém životě a o životě mé babičky a matky. S manželem Jonem Hallidayem jsem začala psát životopis Mao Ce-tunga. Mao a jeho stín ovládl prvních šestadvacet let mého života a já jsem se o něm chtěla dozvědět více. Potom mou pozornost upoutala císařovna vdova Cch’-si, poslední velká čínská panovnice – nekorunovaná, protože ženy se nesměly stát panovnicemi. Cch’-si se vypracovala z neurozené konkubíny ve skutečnou panovnici, desítky let ovládala říši zpoza trůnu a dovedla středověkou zemi do moderního věku. Obě historické postavy mě fascinovaly a věnovala jsem jim dvacet let života. Bylo obtížné rozhodnout se, o kom bych měla psát příště. Sestry Sungovy mě také napadly, ale pustila jsem to z hlavy. Po Divokých labutích jsem psala o lidech, kteří udávali směr vývoje a měnili historii, a to se o sestrách říct nedalo.

Na základě všech dostupných informací působily jako pohádkové postavy, které vystihoval často citovaný popis: „V Číně žily tři sestry. Jedna milovala peníze, jedna milovala moc a jedna milovala svou zemi.“ Zdálo se, že mezi nimi nebyly žádné vnitřní spory, morální dilemata nebo mučivá rozhodnutí – tedy okolnosti, díky nimž jsou lidské bytosti skutečné a zajímavé.

Uvažovala jsem, že začnu psát o Sunjatsenovi, otci republikánské Číny. Žil v letech 1866 až 1925 a významné postavení zastával v době mezi vládou císařovny Cch’-sia Mao Ce-tunga. Stejně jako oni udával směr vývoje společnosti a byl svým způsobem „mostem“ mezi nimi. Za vlády Cch’-siČína vykročila k parlamentní demokracii a očekávala větší svobodu a otevřenost. Ale Cch’-si zemřela v roce 1908 a čtyřicet let po její smrti se moci chopil Mao, izoloval zemi a uvrhl ji do totalitní tyranie. Co se dělo v těch čtyřech desítkách let, v nichž hrál klíčovou roli Sunjatsen? Ta otázka mě pronásledovala. Teď jsem měla možnost to zjistit.

Pro Číňany i pro ty, kteří nejsou součástí čínského světa, je Sunjatsen něco jako světec. Ale byl skutečně takový? Co přesně vykonal pro Čínu a co udělal Číně? A jaký byl jako člověk? Chtěla jsem najít odpovědi na tyto otázky a na mnoho dalších.

Skládala jsem si dohromady útržky Sunjatsenova života a života lidí, kteří ho obklopovali – a během té práce mě zaujala osobnost jeho ženy a jejích sester. Uvědomila jsem si, že Sunjatsen byl výsostně politický tvor, který cílevědomě sledoval své politické ambice. Zjištění, že nebyl žádný světec, bylo úlevné (pro životopisce). Sledovat jeho cestu k moci, plnou vzestupů a pádů, gangsterů a gangsterských metod jako krevní msta a nájemná vražda, bylo jako číst napínavou knížku. S uspokojením jsem odkrývala, jak tento muž tvořil dějiny. Postupně mě však začaly přitahovat životy žen, v nichž byla politika jen jednou součástí. Rozhodla jsem se, že právě ony se stanou hlavními postavami této knihy.

Jakmile jsem se začala soustředit na sestry, uvědomila jsem si, jak byly výjimečné. Žily ve třech stoletích (Mej-ling zemřela v roce 2003 ve věku 105 let) a pohybovaly se v centru dění: bylo to sto let válek, revolucí a dramatických proměn. Jejich život se odehrával na pozadí velkolepých večírků v Šanghaji i v luxusních bytech v New Yorku, pohybovaly se v exilových kruzích v Japonsku a Berlíně i v tajných zasedacích místnostech v Moskvě, byly jako doma v sídlech komunistických elit v Pekingu i v mocenských kruzích Tchaj-wanu, který byl na cestě k demokracii. Sestry poznaly naději, odvahu i vášnivou lásku, ale také zoufalství, strach a hluboký žal. Žily v ohromném přepychu, s mimořádnými výsadami a na výsluní slávy, ale neustále riskovaly život. Čching-ling jednou jen o vlásek unikla smrti, potratila a už nikdy nemohla mít děti. Její trápení sehrálo velkou úlohu v jejím chování jako viceprezidentky komunistické Číny.

Také Mej-ling prodělala potrat a zůstala bezdětná. Její manžel Čankajšek, jehož politická kariéra nabrala na obrátkách, když zabil jednoho ze Sunjatsenových nepřátel, se také stal cílem atentátníků a dva z nich se jedné noci dostali blízko k jejich manželskému loži.

Aj-ling pomohla malé sestře zaplnit prázdnotu její bezdětnosti, ale sama se musela vyrovnávat s vlastními celoživotními zklamáními, mezi něž patřila celkově špatná pověst: lidé ji považovali za chamtivou a proradnou velkou sestru, kdežto k rudé sestře se vždy chovali jako ke skutečné bohyni a malou sestru považovali za okouzlující mezinárodní hvězdu. Mezi těmito třemi ženami vždy panovaly emočně nabité vztahy nejen proto, že Čching-ling aktivně pracovala na tom, aby zničila život druhých dvou. Čankajšek zabil muže, jehož milovala po Sunjatsenově smrti – Tenga Jen-taa, charismatického přirozeného vůdce, který založil Třetí stranu jako alternativu ke komunistům a nacionalistům. Moderní čínská historie je těsně spjata s osobními traumaty sester Sungových. Při psaní o nich – a o čínských velikánech Sunjatsenovi a Čankajškovi – jsem měla dostatek materiálů. Byla vydána bohatá korespondence i obsáhlé spisy a paměti. Mnohé z nich se nacházely v Číně a nebylo složité si je opatřit. Otevřely se archivy na Tchaj-wanu, který je nyní demokratický. Mnoho zdrojů nabízí i Londýn, kde Sunjatsen zosnoval svůj vlastní „únos“, který odstartoval jeho kariéru. Hotovou pokladnicí jsou četné sbírky a dokumenty uložené v různých institucích a knihovnách v Americe, s níž byla celá rodina těsně spjatá. Nejcennějším a poměrně nedávným přírůstkem je Čankajškův deník. Psal si ho každý den po dobu sedmapadesáti let, jeho zápisky jsou překvapivě osobní a přinášejí mnohá odhalení o jeho manželství s Mej-ling.

Příběh sester Sungových začíná v době, kdy Čína zahájila přechod od monarchie k republice. Nejvýznamnější úlohu v tomto historickém procesu hrál Sunjatsen. On a jeho republikánská revoluce byly určujícími silami života všech tří sester.

I. část

Na cestě k republice

(1866–1911)

1

Vzestup Otce Číny

Na Havajském souostroví byla 4. července 1894 vyhlášena republika v důsledku událostí, při nichž byla v předchozím roce svržena vládnoucí panovnice Lili’uokalani. Události odehrávající se uprostřed Tichého oceánu 9 600 kilometrů od čínského pobřeží měly dopady, jaké nikdo nemohl předvídat: podílely se na formování dnešní Číny. K břehům souostroví připlul sedmadvacetiletý čínský radikál Sunjatsen (často se používá pouze jeho rodové jméno Sun – pozn. překl.) a vstoupil do světa, kde se nemluvilo o ničem jiném než o republice. Monarchisté plánovali královnin návrat k moci a republikánské oddíly se chystaly je rozdrtit. Atmosféra byla vzrušená. Mladého muže, který osnoval spiknutí proti panovníkovi ve své vlasti, napadlo, že Čína by se také mohla stát republikou.

Byla to úplně nová představa. Monarchie byla jediným politickým systémem, jaký Číňané znali. V té době v zemi vládla mandžuská dynastie Čching. Mandžuové nebyli původem Číňané, ale podrobili si říši v polovině sedmnáctého století. Tvořili necelé jedno procento populace, byli považováni za menšinové cizí vládce a v řadách většinové populace Chanů nikdy neměli nouzi o odpůrce. Sunjatsen byl jedním z nich. Odpůrci obvykle požadovali opětovné nastolení chanské dynastie Ming, která vládla před Mandžuy v letech 1368–1644. Ta vyhlídka však byla problematická. Dynastie Ming se ve své době stala starým zetlelým stromem, který ze země vyrvalo povstání rolníků. Mandžuové využili zmatku, vpadli do země a učinili všemu přítrž. Lidé se netoužili vrátit k vládě dynastie Ming. Nikdo neměl přesné plány pro budoucnost. Díky událostem na Havaji vymyslel Sunjatsen jasnou a dynamickou vizi pro budoucnost Číny: republiku. V Honolulu zalitém sluncem založil v listopadu politickou organizaci Sing-čung-chuej (Svaz pro obrodu Číny). Zakládající schůzka se konala v domě místního čínského bankéře. Bylo to jednopatrové dřevěné stavení obklopené tropickými křovinami a s prostornými verandami stíněnými ozdobným mřížovím. Každý z více než dvaceti členů položil levou ruku na Bibli, pozvedl pravou ruku a hlasitě pronesl přísahu, kterou sestavil Sunjatsen: „Vypudit Mandžuy… a založit republiku.“

Ukázalo se, že spojení obou zmíněných cílů je geniální tah. Republikánství získalo na oblibě. Během necelých dvou desítek let byla dynastie Čching svržena, Čína se stala republikou a Sunjatsen vešel ve známost jako její „Otec“.

Nápad s republikou by se dříve či později zrodil i v jiné hlavě. Ale díky pobytu na Havaji byl Sun první, kdo se té myšlenky chopil. Rozhodující silou na cestě k republikánské Číně byla Sunova ctižádostivá povaha a ochota udělat cokoli pro to, aby dosáhl cíle.

Sunjatsen byl muž nevelkého vzrůstu s tmavou pletí a příjemnými rysy. Narodil se na jižním pobřeží Číny nedaleko Hongkongu a Macaa, které byly britskou a portugalskou kolonií. Hlavním městem provincie byl Kanton (Kuang-čou), který ležel sto kilometrů severněji. Sunova rodná vesnice, obklopená nízkými zalesněnými kopci, nesla poetické jméno: Cchuej-cheng(Smaragdová cesta). Ale půda kolem vesnice byla jílovitá a písčitá, nehodila se k zemědělskému využití a místní lidé žili v naprosté chudobě. Sunjatsen se narodil 12.listopadu 1866 v hliněné chatrči o rozměrech deset krát čtyři metry. Žili tam jeho rodiče – pan Ta-čcheng a jeho žena, babička z otcovy strany, Sunův dvanáctiletý bratr a tříletá sestra. Když vyrostl a potřeboval více místa na spaní, starší děti musely přespávat u příbuzných. Rodina většinou jedla sladké brambory a jen málokdy se dostala ke kýžené rýži. Muži jen zřídkakdy nosili boty. Rodiče doufali, že jejich novorozené dítě bude mít v životě větší štěstí, a dali mu jméno Ti-siang, Podoba Severního Boha, nebeského patrona celé oblasti.

Budoucí obrazoborec vznesl ve čtyřech letech svou první námitku vůči uctívaným tradicím. Matka právě vázala chodidla jeho sestře Miao-si, které tehdy bylo asi sedm let. Svazování chodidel čínských žen bylo tisíciletou tradicí. Dívence nejprve ohnuli čtyři menší prsty na obou nohou a potom je přitiskli k chodidlu a svázali dlouhým pásem tkaniny, aby kosti zakrněly a noha přestala růst. Výsledkem mělo být chodidlo připomínající pupen lotosu. Dívky z rolnických rodin byly vystaveny tomuto mučení v pozdějším věku než dívky z lepších rodin, jimž začali svazovat chodidla už ve dvou nebo třech letech, aby zůstala co nejmenší. Ženy z rolnických rodin musely totiž pracovat, a proto dívkám nechávali chodila dorůst do větší velikosti. Sunova matka měla také svázaná chodidla a neustále trpěla bolestí. Když začala mrzačit chodidla své dcery, Sun viděl, jak sestra zoufale svírá v rukou různé předměty, aby vydržela mučivou bolest. Snažně matku prosil, aby toho nechala. Paní Sunová mu s pláčem vysvětlila, že kdyby jeho sestra neměla lotosové nohy, považovali by ji za vyvrhele a nikoli za „čínskou ženu“, a že by jim to později „vyčítala“. Chlapec na matku naléhal a ona ustoupila – ale nakonec dívku stejně odvedla k jedné vesnické ženě, která se vyznala ve svazování.

Když bylo malému Sunovi pět let, jeho sedmnáctiletý bratr A-mej se vydal na čtyřicetidenní plavbu na Havajské ostrovy, kde si chtěl vydělat na lepší živobytí. Havajské souostroví bylo tehdy nezávislým královstvím pod výrazným americkým vlivem, chtělo podpořit zemědělství a vítalo čínské zemědělce. A-mej usilovně pracoval – nejprve jako zemědělský dělník a později začal podnikat. Vydělával hodně peněz a většinou je posílal domů. Rodině se začalo dařit. Postavili si nový dům. Sun začal v devíti letech chodit do vesnické školy. Musel se zpaměti učit konfuciánské texty a nesnášel to skoro stejně jako práci na poli. Později řekl přátelům, že kdykoli si mohl dovolit „přemýšlet“, byl posedlý myšlenkou utéct ze svého tehdejšího života. V roce 1879 se dočkal: bratr pro něj poslal a Sun se vydal na Havaj. Dvanáctiletý chlapec si svůj nový domov od prvního okamžiku zamiloval. Přístav Honolulu s velkolepými budovami v evropském stylu mu připadal jako hotový zázrak. Ve srovnání s jeho špinavou a zchátralou vesnicí vypadaly čisté a upravené ulice v Honolulu jako nebe na zemi.

A-mej měl v plánu, že mu Sun bude pomáhat v jeho podnikání, ale když o to chlapec neprojevil zájem, A-mej ho nechal zapsat do školy: nejprve do Iolani College, která byla určená pro místní i přistěhovalé chlapce a kterou financovali misionáři z anglikánské církve. Školní osnovy se podobaly osnovám anglických soukromých škol a učitelé byli většinou Anglosasové. Sun se učil dobře, a když v roce 1882 končil školu, napsal druhý nejlepší test z anglické gramatiky. Hrdý A-mej uspořádal velkou oslavu a škola svému úspěšnému studentovi věnovala knihu o čínské kultuře a historii. Vedení školy nechtělo, aby žáci zapomněli na své kořeny. Ani se nepokoušeli Suna poangličtit – chlapec si ponechal charakteristický dlouhý copánek, který v době mandžuské dynastie nosili všichni čínští muži. Sunjatsen školu miloval. Líbila se mu školní uniforma i kázeň, ale ze všeho nejvíc měl rád vojenský výcvik: bavilo ho pochodovat sem a tam.

Pokračoval ve studiu na nejvyšší vzdělávací instituci na ostrovech, na americké misijní škole Oahu College v Honolulu. (Škola se nyní jmenuje Punahou a jejím nejproslulejším absolventem je Barack Obama, který zde získal maturitní vysvědčení téměř o sto let později, v roce 1979.) Školné bylo vysoké: jeden stříbrný dolar týdně. Za takovou částku bylo možné koupit padesátikilovou kozu. A-mej neměl snadný život a byla to pro něj značná zátěž. V té době zrovna koupil půdu na ostrově Maui a doufal, že tam bude pěstovat cukrovou třtinu. Ale plantáž byla v horách v nadmořské výšce asi 1 200 metrů, válely se nad ní mraky, byla příkrá a kamenitá a ve zvětralé půdě rostly jen řídké trsy travin. Pěstování cukrové třtiny ani pasení ovcí či hovězího dobytka nepřicházelo v úvahu. Dařilo se tam jen kozám a kozy byly hlavním A-mejovým majetkem. A-mej se pro bratra obětoval.

Oahu College byla pro Sunjatsena rajskou zahradou. Stály tam kamenné budovy, v nichž probíhala výuka, ulice lemovaly kokosové palmy, pod nimiž se mohl procházet, a na pečlivě udržovaných trávnících si mohl hrát. Byla tam také kašna obklopená kapradinami, kde se každý den v době oběda scházely spolužačky, klábosily, smály se a jedly obědy, které si přinesly v krabičkách. Byly to Američanky, hezké, sebejisté a energické. V učitelském sboru působily většinou mladé ženy, a mladá byla i ředitelka a její zástupkyně, jíž se veřejně dvořil jeden z učitelů.

Všechno to bylo úplně jiné než Sunova rodná kantonská vesnice a její ženy. Na šestnáctiletého mladíka to udělalo nesmírný dojem. Po celý život toužil po ženách, jaké poznal ve škole – na rozdíl od mnohých čínských mužů, kteří dávali přednost partnerkám tradičního typu: poslušným a skromným.

Všechny ty mladé ženy byly křesťanky (stejně jako Sunovi kamarádi) a jejich společnost možná Sunjatsena motivovala k tomu, aby začal chodit do kostela a mohl tak být v jejich společnosti. Jenže bratr neměl pro jeho záměr žádné pochopení. Severní Bůh pro něj byl posvátný. Po několika prudkých hádkách koupil svému tvrdohlavému mladšímu bratrovi jednosměrný lodní lístek do Číny a nechal propadnout již zaplacené školné.

Po čtyřleté nepřítomnosti byl návrat domů ještě méně snesitelný. Sun se vrátil v létě roku 1883, ale měl sto chutí zase odjet. Rychle si našel způsob, jak to udělat. Nejdůležitějším místem ve vesnici byla svatyně, v níž stála pozlacená a barevně nalakovaná hliněná socha Severního Božstva. Bůh svíral meč a jeho palec směřující k nebesům naznačoval božskou moc. Po stranách stály menší sochy znázorňující bohyni moře a bohyni plodnosti. Uctívání Severního Božstva bylo součástí života zdejších lidí.

Jednoho dne si Sun vzal stranou několik kamarádů a řekl jim, že se chystá do svatyně, aby „urazil samotného boha a odrovnal nějaké ty pověry“. Jeden z chlapců, Luke Čchen, vzpomínal na to, že Sunův nápad je všechny šokoval, ale současně i nadchl. Vydali se tam během dne, kdy byla svatyně prázdná – podřimoval tam jen jeden hlídač. Luke a ještě jeden chlapec pozorovali hlídače a Sun vkročil do svatyně. Doprovázel ho kamarád Lu Chao-tung, začínající umělec se smutnýma očima a výraznými plnými rty. Lu se odvážil jen seškrábnout kousek barvy z tváře jedné bohyně, ale Sun beze spěchu otevřel kapesní nůž a uřízl Severnímu Bohu palec, který mířil k nebi. Když za nimi přišli ostatní kamarádi a spatřili uříznutý prst, zírali jako opaření. Luke později napsal, že pro chlapce z malé vesnice to byl „obrovský krok“.

Hlídač se probudil a spustil poplach. Ostatní chlapci utekli domů, ale Sun se lhostejně nechal spatřit a poznat jako vůdce. Ve vesnici se rozhostil nevěřícný úžas. Rozzuření stařešinové spílali Ta-čchengovi za to, co provedl jeho syn. Tvrdili, že Sun musí opustit vesnici, jinak se Severní Božstvo neusmíří a může na všechny seslat zkázu. Zmatený otec se všem omlouval a Sun sáhl hluboko do kapsy, aby zaplatil opravu sochy. Potom opustil vesnici.

Luke si všiml, že když Sun „odcházel z vesnice, byl dokonale klidný a vyrovnaný“. Napadlo ho, že Sun celou akci pravděpodobně „naplánoval a provedl“, aby mohl odejít. Později, když Suna znal lépe, došel k závěru, že „nikdy neudělal nic, aniž by předtím posoudil příčinu a následek s ohledem na konečný výsledek“. Sunjatsen už od mládí vystupoval jako zdatný stratég.

V létě se Sun vrátil domů, ale už na podzim odjel do Hongkongu. Britská kolonie bývala kdysi shlukem malých rybářských vesniček na úpatí zvlněných kopců, ale postupně se z ní stala velkolepá metropole. Hongkongské nábřeží připomínalo Honolulu, ale bylo působivější. Chytrý rebel zamířil nejkratší cestou do Diecézní chlapecké školy a sirotčince, které provozovala anglikánská církev. Věděl, že tam najde přístřeší – a skutečně našel, v poschodí nad třídami na faře.

Rodiče toužili po usmíření a navrhli mu, aby se oženil s dcerou jejich přátel ze sousední vesnice. Měli za to, že v manželství a při výchově dětí se jejich syn usadí a bude se chovat odpovědně. Sun souhlasil a v následujícím roce se vrátil domů, aby se oženil s dívkou, kterou mu rodiče vybrali. Ovšem ještě předtím se zapsal do Centrální školy v Hongkongu a zdá se, že to byla jeho podmínka.

Sedmnáctiletý ženich uzavřel dohodnutý sňatek, který mu vlastně vyhovoval. Jeho nevěsta Mu-čen byla o rok mladší než on a byla milá, sečtělá a krásná. Měla vlídnou povahu a nevyvolávala hádky. Po svatbě zůstala doma, starala se o jeho rodiče a šourala se na svých ovázaných lotosových nohou. Sun odjel pouhé dva týdny po svatbě. Příležitostně se tu a tam objevil, ale jinak vedl samostatný život a měl řadu milenek.

Krátce po sňatku v roce 1884 se Sunjatsen nechal v Hongkongu pokřtít. Křtil ho americký misionář Dr. Charles R. Hager, který bydlel o poschodí nad ním. Při křtu si Sun změnil jméno z Podoby Severního Boha na „Jat-sen“ (standardní čínštinou ž’-sin), což znamená Nový muž každý den. Sun v Boha ve skutečnosti nevěřil a přátelé si všimli, že do kostela chodil jen zřídkakdy. (Později se víře vysmíval.) Ale křesťanské misie mu ukázaly cestu z jeho starého života a nabídly mu cennou komunitu. Když mu bratr A-mej, rozlícený jeho křtem, na krátkou dobu pozastavil placení školného, církev mu přispěchala na pomoc a nabídla mu místo v Anglo-americkém misijním lékařském učilišti v Kantonu na pevnině proti proudu Perlové řeky.

Kanton byl bludištěm úzkých nedlážděných uliček, kde se hemžili chodci a pohupovala se nosítka, jimž někdy klestili cestu sluhové a hlasitě se dožadovali uvolnění místa. O místo na ulicích soupeřili také zástupy pouličních prodavačů – někteří prodávali hady a kočky na maso. Kanton byl špinavé město s páchnoucími davy zpocených lidí a nebyl místem, kde by Sunjatsen chtěl žít. Zanedlouho se s bratrem udobřil, vrátil se do Hongkongu a zapsal se na nově otevřenou lékařskou fakultu pro čínské studenty. A-mej se nechal snadno přesvědčit, aby financoval jeho cestu k tomu nejrozumnějšímu povolání. O několik měsíců později zemřel jejich otec. Truchlící A-mej měl pocit, že se musí o mladšího bratra postarat, a zdvojnásobil svou finanční podporu. Sun mohl několik následujících let vést velmi pohodlný život ve městě, které miloval.

Promoval v létě roku 1892, ale nemohl najít práci. Jeho diplom v Hongkongu neuznávali, protože náplň studia v několika prvních letech neodpovídala britským standardům. Svůj lékařský diplom nemohl uplatnit ani v sousední portugalské kolonii – v Macau. Hledal uplatnění ještě další rok a nakonec se musel vrátit do Kantonu, kde jeho diplom nebyl na překážku. Sunjatsen tam však nechtěl žít a pracovat. Teprve nyní, když přišel o všechny vyhlídky na lékařské působení ve svých oblíbených městech, se začal vážně věnovat dráze revolucionáře.

Zkušenosti získané v zahraničí přivedly Sunjatsena k tomu, že pohrdal vlastní zemí, a všechny její problémy přičítal vládnoucí mandžuské dynastii. On i jeho stejně smýšlející přátelé řadu let mluvili o tom, jak nenávidí příslušníky vládnoucí mandžuské dynastie – od copů, které jim nařídili nosit, až k pocitu historické křivdy kvůli tomu, že si dynastie podrobila celé území. Nad čajem a nudlemi snili o tom, že vládu mandžuské dynastie svrhnou. Mezi Sunjatsenovými přáteli byl i Lu, jeho někdejší společník při znesvěcení vesnických božstev, a nová spřízněná duše Čeng Š’-liang, vůdce tajného kantonského společenství Triáda. Ti dva mladí muži nemohli vypadat odlišněji. Lu měl velmi jemný obličej, kdežto Čeng se svým temným pohledem, přivřenýma očima a zaťatými zuby za staženými rty vypadal jako gangster. Přátelé možná vypadali jako skupina neznámých lidí, ale jejich cíle byly velké: neusilovali o nic menšího než o svržení mandžuské dynastie a o vládu nad Čínou. Nenechali se zastrašit tím, že proti nim stojí obrovský stát.

Jejich ambice a troufalost nebyly ojedinělé. Čína už v minulosti poznala řadu povstání obyčejných mužů, kteří to dotáhli až na trůn. Tchajpchingské povstání – největší rolnická vzpoura v dějinách Číny – propuklo v oblasti, kde se Sunjatsen narodil. Vůdce povstání Chung Siou-čchüan pocházel z vesnice ležící nedaleko od Sunjatsenova rodiště. Přivedl svou armádu téměř až do Pekingu, obsadil rozsáhlá území a bezmála svrhl panovníka. Chung dokonce založil vlastní konkurenční státní útvar. Po Chungově porážce krátce před Sunovým narozením byli jeho vojáci rozprášeni a jeden z nich se vrátil domů do vesnice Sunových rodičů. Starý voják sedával pod velkým fíkusem a vyprávěl o bitvách, v nichž bojoval. Malý Sun ho okouzleně poslouchal. V dospělosti Chunga obdivoval a přál si, aby tenkrát uspěl. Když mu lidé žertem říkali, že by se měl stát „druhým Chungem“, vzal si to k srdci a pomyslel si, že by skutečně mohl být jako on.

Brzy zpozoroval příležitost. V roce 1894 propukla první čínsko-japonská válka a o rok později skončila drtivou porážkou Číny. Říši středu tenkrát vládl třiadvacetiletý císař Kuang-sü – slaboch, který nedokázal vést první moderní válku.* Vršící se špatné zprávy vyloudily na Sunově tváři úsměv. „Nesmíme promeškat takovou příležitost,“ řekl přátelům. Zrodil se plán. Zahájí vzpouru v Kantonu a obsadí město. Po „Kantonském povstání“ obsadí další části Číny. Vůdce Triády Čcheng přišel s návrhem, díky němuž byl celý riskantní počin uskutečnitelný: jako bojovníci poslouží gangsteři, jako jsou jeho „bratři“ z Triády. V celé zemi bylo mnoho početných gangů a některé jejich členy bylo možné koupit. Sunjatsen viděl, že má šanci.

Obrovský počin byl nesmírně nákladný. Na zaplacení gangsterů a zbraní bylo zapotřebí hodně peněz. Sun se v roce 1894 vydal znovu na Havaj, aby tam sehnal nějaké peníze – a našel tam inspiraci pro budoucnost po svržení vlády mandžuské dynastie: republiku.

Havajští Číňané darovali tisíce dolarů. Sun měl v plánu vydat se do Spojených států, aby sehnal ještě více peněz. V této klíčové době obdržel dopis od přítele ze Šanghaje. Přítel ho nabádal, aby se okamžitě vrátil a zahájil revoluci. Čína utrpěla drtivou porážku od Japonců a ukazovalo se, že mandžuská dynastie je naprosto neschopná a neoblíbená. Sun se ihned vydal na cestu.

Mužem, který napsal zmíněný dopis a pomohl tak rozpoutat republikánskou revoluci, byl Charlie Sung, třiatřicetiletý někdejší kazatel americké metodistické církve a současný bohatý šanghajský obchodník. Sun krátce navštívil Šanghaj na počátku roku a Lu, který se do města přestěhoval krátce po znesvěcení venkovských božstev, oba muže seznámil. Tři muži dlouho do noci diskutovali o politice. Charlie zastával stejné postoje jako Sun a obdivoval ho, že na rozdíl od mnoha lidí, kteří si jen stěžovali, byl připraven k činům. Sun byl v té době ještě neznámý, ale přesto z něj vyzařovala zdrženlivá a silná sebedůvěra i víra v to, co dělá. Byl přesvědčen o tom, že bude úspěšný. Sunjatsenova naprostá sebejistota přitahovala poměrně dost následovníků, jako byl Charlie, kteří mu štědře pomáhali s financováním.

Charlie byl otec tří sester Sungových. Nejstarší dceři Aj-ling bylo v té době pět let a nejmladší Mej-ling se ještě nenarodila. Prostřední Čching-ling, která se jednou – přes otcův zuřivý odpor – provdá za Sunjatsena, byla tenkrát roční batole.

Jakmile se Sunjatsen a jeho přátelé na radu Charlieho Sunga začátkem roku 1895 vrátili z Havaje, začali připravovat povstání. Přidal se k nim hongkongský úředník Jang se svou organizací, čtenářským klubem. Jang obvykle nosil oblek s vestou doplněný nápadným kapesníčkem a měl velmi dobré kontakty mezi místními obchodníky. Měl potenciální podporu místního čínského i anglického tisku a slíbil, že získá raději pomoc nekvalifikovaných dělníků než gangsterů. Čtenářský klub měl mnohem více členů, než měl Sun společníků, a mnozí se před ním měli na pozoru. Jeden z nich si 5.května 1895 zapsal do svého deníku: „Zdá se, že Sunjatsen je zbrklý a bezohledný člověk. Riskoval by život, aby si udělal jméno.“ Další zápis z 23. června: „Sunjatsen chce, aby mu všichni naslouchali. To je nemožné.“ Jiný člen klubu poznamenal: „Se Sunjatsenem nebudu mít nic společného.“

Jakmile se tedy obě skupiny sešly, aby zvolily „prezidenta“ nového režimu, většinu hlasů získal Jang. Sunjatsen zuřil, protože povstání byl jeho nápad a prezidentem musí být on. Vůdce Triády Čeng se také zlobil a řekl Sunovi: „Nechej mě, ať to s Jangem vyřídím. Oddělám ho. Musím ho prostě zabít.“ Jiný spiklenec ho varoval: „Jestli ho zabiješ, budou to vyšetřovat jako vraždu a naše povstání neuspěje.“ Sun tedy souhlasil s tím, že Janga budou prozatím označovat jako prezidenta – dokud povstalci neobsadí Kanton. Krvavé boje o moc byly na obzoru ještě dříve, než republikánská revoluce vůbec začala. Stejně nápadná byla od samého začátku Sunjatsenova ambice stát se prezidentem Číny, kvůli níž byl ochoten prolít krev.

Prozatím však soudruzi odložili své spory a určili datum: události se měly rozběhnout devátého dne devátého lunárního měsíce, tedy v den, kdy lidé tradičně navštěvují hroby předků. Mnohé rodiny měly své předky pohřbené v Kantonu a bylo jasné, že toho dne se do města sjede mnoho lidí. Rebelům to posloužilo jako záminka pro příjezd.

Vláda v Pekingu o chystaném spiknutí věděla. Upozornili ji státní úředníci působící v zemích, kde Sunjatsen tajně nakupoval zbraně a sháněl peníze u Číňanů žijících v zahraničí. Vláda upozornila kantonského guvernéra, který už dostal varování od vlastních informátorů. Sunjatsena nedal zatknout, ale nechal ho v tichosti sledovat a posílil bezpečnostní opatření.

Sunjatsen vycítil nebezpečí. V poslední chvíli se objevil zádrhel: kuliové, které naverboval Jang v Hongkongu, nestihli přijet včas a Jang požádal, aby se akce odložila o dva dny. Sunjatsen se rozhodl všechno zrušit. Ráno v den plánovaného povstání akci odvolal a Čcheng zaplatil a propustil gangstery, které dříve shromáždil. Čeng se vydal večerním trajektem do Hongkongu. Sunjatsen měl tušení, že v přístavu budou hlídkovat vojáci, a rozhodl se pro jinou trasu.

Jeden místní pastor, který se přátelil se Sunem, pořádal onoho večera velkou svatební hostinu pro svého syna. Uspořádat svatbu v den vzpomínek na zesnulé bylo zvláštní a Číňané by to považovali za neblahé datum. Je možné, že pastor uspořádal hostinu proto, aby Sunovi kryl záda. Sun přišel na hostinu, vmísil se do davu a vyklouzl k Perlové řece. Čekal tam na něj malý člun. Vyplul po proudu a plul po menších přítocích, které neznal dokonce ani lodník. Směr udával Sun, který si cestu důkladně nastudoval. Nejprve dorazili do Macaa, kde Sun na několik dní zmizel z očí, a potom se objevil v Hongkongu. Nechtěl, aby se o něm vědělo, že vzal do zaječích jako první.

Jeho přítel Lu s ním nebyl, když se Sun rozhodl povstání přerušit, a neuprchl včas. Byl uvězněn a popraven. Stejný osud potkal i několik dalších spiklenců, když přicestovali do Kantonu z Hongkongu. Mnozí kuliové byli uvězněni. V té době už byl Sun dávno pryč. Hongkongský tisk ho ostře kritizoval kvůli tomu, že své druhy ponechal jejich osudu. Pravděpodobně pro ně nemohl udělat nic, aniž by se sám vystavil nebezpečí. Jeho dobře naplánovaný útěk byl tahem prozíravého muže, který dobře věděl, jak si zachránit vlastní krk.

Jakmile se Sun dostal do Hongkongu, požádal o radu dr. Jamese Cantlieho, svého učitele z lékařské fakulty, s nímž ho pojilo přátelství. Lékař s laskavýma očima a typicky viktoriánským hustým plnovousem sršel energickým nadšením, miloval učitelské povolání, byl frustrovaným radikálem a vynikal dobrodružným zápalem. Byl zásadně proti vládě mandžuské dynastie a ve své vlasti byl horlivým skotským nacionalistou. Jeden přítel o něm napsal: „Nejpozoruhodnější ze všech jeho neobyčejných vlastností byl jeho ryzí nacionalismus.“ Jako student medicíny v Londýně se kdysi rozhodl, že bude v běžném životě nosit kilt, což bylo v té době velmi neobvyklé. Doktor Cantlie zachránil svému bývalému studentovi život a pomohl mu zahájit jeho politickou dráhu.

James Cantlie projevil pochopení a poslal Sunjatsena za právníkem, který mu poradil, aby ihned opustil ostrov. Peking požadoval vydání Sunjatsena i jeho spoluspiklenců. Sun a Čeng odpluli prvním parníkem z Hongkongu do Japonska. Tady Sun zjistil, že místní vláda uvažuje o jeho vydání do Číny, a proto musel spěšně odcestovat. Kvůli přestrojení si ustřihl cop (který stejně neměl rád), nechal si narůst knírek a nosil západní oblek. Vypadal jako moderní Japonec a odcestoval na Havaj.

Sunjatsenovo jméno se ocitlo na prvním místě seznamu hledaných osob. Za jeho dopadení byla vypsána odměna tisíc stříbrných dolarů. Sun začal žít jako politický exulant.

Na Havaji se pokusil sehnat dostatek peněz na další pokus. Tentokrát byl výrazně neúspěšný. Lidé se buď děsili násilnosti jeho plánu, nebo s ním vůbec nechtěli být spojováni. Jakmile otevřel ústa, zakryli si uši a utekli. Avšak Sun byl imunní vůči nepříjemnostem a nenechal se zastrašit nebezpečím. Upřel zrak mimo Havaj a v červnu 1896 se vydal na americký kontinent. Cestoval od západního pobřeží k východnímu, vyhledával čínské komunity a kázal jim o revoluci. Potom je požádal o dar, ale kamkoli přišel, ať už to bylo v San Francisku nebo v New Yorku, obyvatelé čínských čtvrtí se od něj odvraceli. Později Sun řekl, že krajané se k němu chovali, „jako by byl jedovatý had nebo škorpion“. Mluvilo s ním jen několik křesťanů. Po několika bezvýsledných měsících se vydal přes Atlantik do Británie.

Peking měl přehled o jeho pohybech. Čínské vyslanectví v Londýně najalo Slaterovu detektivní kancelář, aby ho sledovala. Její vedoucí Henry Slater odeslal 1. října první hlášení: „V souladu s vašimi pokyny jsme vyslali jednoho z našich čtyř zástupců do Liverpoolu za účelem sledování muže jménem Sun Wen[Sunjatsenovo jméno], který přicestoval na palubě lodi SS Majestic společnosti White Star. Dovolujeme si ohlásit, že čínský muž odpovídající popisu byl viděn při výstupu z řečené lodi včera v poledne v Liverpoolu u přístavního mola Prince.“

Detektivní agentura potom podrobně zaznamenala Sunovu cestu do Londýna: vlak, kterým chtěl původně odjet, ale nestihl jej; vlak, kterým nakonec odjel; jak si vyzvedl zavazadlo na nádraží St. Pancras a pokračoval taxíkem číslo 12616 do hotelu.

Druhého dne navštívil doktora Cantlieho na jeho londýnské adrese na Devonshire Street. Cantlie se vrátil z Hongkongu v únoru toho roku. Později vypovídal před britskými orgány a řekl, že před odjezdem ho navštívil Sunjatsenův přítel a sdělil mu, že „Sunjatsen se se mnou chce setkat a že je v Honolulu“. Cantlie si udělal obrovskou zajížďku a odcestoval na Havaj, aby se setkal se svým bývalým studentem. Byl skutečně spřízněná duše.

Cantlie pomohl Sunovi najít ubytování v Holbornu. Během svého pobytu Sun často navštěvoval manžele Cantlieovy – byli to jeho jediní londýnští přátelé. Jinak totiž neměl co na práci. Detektivové podávali zprávy o tom, jak trávil své běžné dny: „Procházel se po Oxford Street a prohlížel si výlohy obchodů… Potom šel do Express Dairy Co. v Holbornu, kde poobědval. Ve 13.45 se vrátil do svého bytu v Gray’s Inn. V 18.45 znovu vyšel ven a vydal se do restaurace v Holbornu, kde zůstal tři čtvrtě hodiny. Ve 20.30 se vrátil do Gray’s Inn a potom už nebyl spatřen.“

Po týdnu agentura poznamenala: „Pozorování probíhalo každý den, ale nevyšlo najevo nic důležitého – dotyčný gentleman byl spatřen jen při procházkách po hlavních ulicích.“ Čínské vyslanectví požádalo detektivy, aby věnovali pozornost zejména Sunjatsenovým čínským návštěvníkům. Slaterovi muži hlásili: „Nebyl spatřen, že by se setkal se svými krajany.“ Po několika dalších dnech ho detektivové prakticky přestali sledovat.

Zanedlouho nastalo výročí kantonského povstání. Pokud Sunjatsen nechtěl, aby jeho záměr upadl v zapomnění, musel něco podniknout. Dostal nápad. Čínské vyslanectví sídlilo na Portland Place 49, a když Sunjatsen vystoupil z autobusu na Oxford Circus a šel navštívit doktora Cantlieho, denně procházel kolem vyslanectví. K doktorovu domu to byly jen tři minuty chůze. Kvůli té neobvyklé náhodě mu jednou dr. Cantlie řekl: „Předpokládám, že nepůjdete na čínské vyslanectví?“ Sun se podle pozdější výpovědi dr. Cantlieho „zasmál“ a odpověděl: „Nemyslím.“ Paní Cantlieová poznamenala: „Raději byste tam neměl chodit. Odvezli by vás do Číny a přišel byste o hlavu.“

Zasmáli se tomu, ale Sunovi to leželo v hlavě. Mohl přijít na vyslanectví, které bylo teoreticky čínským územím, a mohl vyprovokovat nějaký incident – mohl by úředníky zatáhnout do nějakého sporu nebo i do hádky, mohli by ho vykopnout na ulici. Odhadoval, že nic horšího by se mu nemohlo stát. Mohl by ale ztropit scénu, která by upoutala pozornost. Mohl by se dokonce ocitnout ve zprávách. Jistě že by to bylo riskantní, ale odvaha Sunjatsenovi v žádném případě nechyběla. Celý život promyšleně riskoval. Zjistil si nějaké informace a došel k závěru: „Jsme v Anglii. Čínský vyslanec mě nemůže obvinit jako nějakého zločince. I kdyby mě zadrželi, nemohou mi nic udělat. Čínský vyslanec nemá žádné soudní pravomoci a mezi Čínou a Velkou Británií neexistuje dohoda o vydání stíhaných osob.“ Zdálo se nepravděpodobné, že by ho mohli propašovat z Londýna do Číny, a Sun to vyloučil. Zavrhl také myšlenku, že by ho na půdě vyslanectví mohli zavraždit. Pro čínskou vládu by bylo mnohem snadnější najmout vraha a nechat ho odpravit v neznámém hotelovém pokoji. Vyslanectví sídlilo v městském domě na hlavní londýnské ulici a většina zaměstnanců včetně správce budovy, komorníka a vrátného byli Britové. Těžko se dalo očekávat, že by se propůjčili k jeho vraždě. Kromě toho v té době řídil vyslanectví Skot, sir Halliday Macartney, protože čínský vyslanec Kung byl nemocný. To se Sun dozvěděl od dr. Cantlieho. Doktor věděl, jakou úlohu hraje sir Halliday, a věděl dokonce i to, kde jeho skotský krajan bydlí.

Při úvahách o tom, že se vydá na vyslanectví, Suna uklidňovala okolnost, že šéfem vyslanectví je britský občan. Brit bude znát britské zákony a patrně mu nezpůsobí fatální škodu.

Sunjatsen se zeptal na názor doktora Patricka Mansona, který byl prvním děkanem jeho fakulty v Hongkongu. Vynikající vědec, který si svými výsledky získal přezdívku Otec tropické medicíny, Sunovu činnost v Kantonu neschvaloval a požádal ho, ať „takových věcí zanechá“. Manson později britským úředním činitelům sdělil, že Sunjatsen „mluvil o tom, že se vypraví na čínské vyslanectví, ale já jsem ho upozornil, že to není moudré. Řekl, že si mou radu vezme k srdci a nepůjde.“

Přesto tam Sun přece jen šel. Bylo to v sobotu 10. října 1896, přibližně rok po nevydařeném povstání v Kantonu. Vstoupil do budovy a zeptal se, jestli jsou tam nějací krajané z Kantonu. Mluvil s kantonským tlumočníkem Tchangem. Domluvili se, že Sun přijde druhý den a že se společně vypraví do přístavu, aby se tam setkali s několika kantonskými obchodníky. Po Sunově odchodu Tchang přemýšlel o jejich rozhovoru a dospěl k závěru, že nemluvil s nikým jiným než se Sunjatsenem – mužem, kterého chtěly úřední orgány už dlouho dopadnout. Tchang to ohlásil vyslanci Kungovi.

Sun o vyslanci dlouze nepřemýšlel. Byrokrat Kung byl velmi ctižádostivý, ale nijak zvlášť chytrý. Dychtivě převzal případ a myslel jen na případnou odměnu za zadržení nepřítele trůnu. Navzdory svému chatrnému zdraví (za několik měsíců zemřel) osobně přijímal všechna rozhodnutí. Vydal příkaz k zadržení Suna a současně informoval Peking o tom, že vzhledem k tomu, že Sun je hledaným zločincem a vyslanectví je čínským územím, „měl by být přirozeně zadržen“.

V neděli ráno nařídil sir Halliday sloužícím i anglickému vrátnému Georgi Coleovi, aby připravili pokoj ve třetím poschodí zadního traktu budovy pro Sunovo zadržení. Jakmile Sun dorazil, Kung předstíral, že ho provádí po budově, a přivedl ho do pokoje, kam ho uvedl sir Halliday. Působivě vysoký Skot potom oznámil „drobnému“ Sunovi (takto ho popisovali londýnští novináři), že ví o tom, že Sun je podle čínských zákonů těžkým zločincem. „Když už jste tady, zůstaňte zde prosím jeden den a noc a vyčkejte, než dostaneme odpověď“ z Pekingu. Při odchodu zamkl dveře a požádal Colea, aby „dohlédl na to, že ten člověk neuprchne“. Cole se střídal s ostatními sloužícími tak, aby před pokojem stále někdo seděl.

Sun to nečekal. Chtěl, aby ho vyhodili, ne aby ho zamkli uvnitř. Jeho obavy ještě vzrostly, když zaslechl, že Tchang nařizuje Coleovi, aby na dveře připevnil další zámek. Potom slyšel, jak někdo skutečně připevňuje nový zámek. Oné noci spal jen málo.

Vyslanec Kung odeslal do Pekingu spokojený kabelogram, že zajal Suna, a ptal se, co má dělat. Byl zvyklý řídit se pokyny z vyšších míst. Ale v Pekingu nevěděli, co dělat. Británie již odmítla Suna zatknout a vydat ke stíhání. Čínské ministerstvo zahraničí vyslance požádalo, aby situaci vyřešil sám: „Navrhněte, jak ho přepravit do Kantonu, aniž Anglie zabrání jeho přesunu. Před jakýmkoli dalším postupem se poraďte s právníky a připravte si plán.“ Peking byl vývojem událostí očividně znepokojený a na Tchanga byl zjevně rozzlobený: „Očekáváme, že budete postupovat obezřetně a budete myslet na všechny možnosti.“

Vyslanec Kung musel požádat sira Hallidaye, aby našel řešení. Sir Halliday oslovil jednoho přítele, který provozoval lodní přepravní společnost Glen Line, a zjišťoval u něj možnosti jak přepravit „toho šílence“ přes oceán. Přepravní společnost byla ochotná vypravit nákladní loď o výtlaku 2 000 tun a požadovala za to 7 000 liber. Vyslanec Kung poslal do Pekingu kabelogram s žádostí o schválení s tím, že pokud Peking tuto možnost nevyužije, bude muset Suna propustit. Ministerstvo neodpovědělo. Zcela zřejmě mělo za to, že propašovat Sunjatsena z Londýna zpátky do Číny je neproveditelné. Nechtělo však plán zavrhnout, protože by muselo vydat rozkaz k jeho propuštění. Nechtělo za to převzít odpovědnost. Peking mlčel.

Vyslanec Kung neměl souhlas k platbě sedmi tisíc liber a nemohl uskutečnit akci s lodí Glen Line. Nenechal Sunjatsena odejít, protože nechtěl převzít odpovědnost. A tak Sunjatsen zůstal fakticky uvězněn.

Ve své cele Sun přijal bezpečnostní opatření, aby ho neotrávili. Teď se mu hodilo lékařské vzdělání – jedl jen chléb a syrová vejce a pil mléko z láhve. Jednoho dne se ukázal tlumočník Tchang a řekl mu o jeho plánovaném převozu do Číny na lodi společnosti Glen Line. Suna to opravdu vyděsilo. Úpěnlivě žádal Tchanga, aby poprosil vyslance a jeho prostřednictvím i císaře, aby ušetřil jeho život. Sliboval, že „už se nikdy nezaplete do žádného povstání“.

Sunjatsen chtěl poslat zprávu doktoru Cantliemu. Předal několik vzkazů Georgi Coleovi a zapřísahal ho, aby je odnesl doktorovi. Sliboval velkou odměnu. Cole odevzdal všechny zprávy siru Hallidayovi, který jen konstatoval, že Sun je „šílenec“. Sun vycítil, že jeho vzkazy se nedostaly na místo určení. Řekl Coleovi, že potřebuje čerstvý vzduch, a Cole otevřel okno. Okno bylo opatřeno mřížemi a Sun se nemohl dostat ven, ale mohl alespoň vystrčit ruku. Papír s napsaným vzkazem hodil na střechu sousedního domu, ale ještě předtím do něj zabalil několik mincí, aby byl těžší. Jeden čínský sluha to zahlédl, Cole pro papír vylezl a znovu jej předal siru Hallidayovi. Přikázal sluhovi, aby okno zavřel a přitloukl hřebíky.

Nakonec Sun přesvědčil Colea, že není šílenec, ale vůdce opoziční strany, „a protože jsem vůdce té strany, nechali mě tady zavřít. Chtějí mě svázat, nasadit mi roubík, posadit mě na loď a poslat do Číny.“ Tato slova Colea dojala. Šel se poradit za hospodyní paní Howeovou, jestli by měl Sunovi pomoci. Její rada zněla: „Kdybych byla na vašem místě, udělala bych to.“ Dříve než Cole odnesl doktoru Cantliemu Sunovu zprávu, soucitná žena začala jednat. Napsala anonymní dopis a strčila ho doktorovi za dveře. Stálo v něm: „Váš přítel je od minulé neděle uvězněn na čínském vyslanectví. Mají v úmyslu poslat ho do Číny, kde ho určitě oběsí. Ubohý muž je v zoufalé situaci, a pokud se co nejdříve něco nestane, odvezou ho pryč… Neodvažuji se podepsat, ale věřte mi, je to pravda.“

Doktor Cantlie zaslechl zvonek a našel dopis v sobotu 17. října po jedenácté večer. Sun byl uvězněn už týden. Doktor okamžitě zahájil záchrannou kampaň. Neprodleně se vydal do domu sira Hallidaye, ale nikdo tam nebyl. Odjel drožkou na policejní stanici a potom do Scotland Yardu. Jeho příběhu zpočátku nikdo nevěřil. Inspektor ve službě na Scotland Yardu si myslel, že doktor je opilec nebo blázen, a poslal ho domů. Dr. Cantlie strávil zbytek noci na ulici před vyslanectvím pro případ, že by se někdo pokusil Suna odvézt.

Paní Cantlieová si onoho dne zapsala do deníku, že neděle byla „dnem nadějí a obav. Hamish [dr. Cantlie] se nejprve vydal za soudcem A… a potom za panem H…, ale nezískal žádný příslib pomoci pro Sunjatsena. Vrátila jsem se z kostela a Hamish šel za Mansonem, aby zjistil, jestli by mohl najít sira Hallidaye Macartneye [sic]. Manson se postavil na naši stranu a běsnil. Přišel nějaký muž (Cole) a ukázalo se, že je to Sunův hlídač. Přinesl dvě vizitky s naléhavými prosbami, abychom ho zachránili.“

Na jednu navštívenku Sun napsal: „V sobotu mě zavřeli na čínském vyslanectví a propašují mě z Anglie do Číny na smrt. Prosím, zachraňte mě rychle!“ Bylo to napsáno nejprve tužkou a potom obtaženo perem. Na přední stranu navštívenky nad vytištěné jméno „Dr. Y. S. Sun“ napsal Sun jméno a adresu dr. Cantlieho a pod to ještě připsal „Prosím, postarejte se o posla, je velmi chudý a kvůli tomu, co pro mě dělá, přijde o práci.“

Na druhé navštívence byla naléhavější prosba, psaná jen perem: „Loď už je pronajatá, aby mě odvezla do Číny, celou dobu budu zamčený a nebudu s nikým v kontaktu. Běda mi!“

S těmito navštívenkami a s dr. Mansonem se Cantlie podruhé vydal do Scotland Yardu a potom na ministerstvo zahraničí. Nějaký úředník na ministerstvu se záležitosti okamžitě ujal a začal se jí zabývat. Oba doktoři se vydali na vyslanectví, aby tam informovali o tom, že britské úřady už o případu vědí. Osazenstvo vyslanectví vycítilo, že hra je u konce. Vyslanec Kung poslal spěšný kabelogram do Pekingu s dotazem, zda má Suna propustit dříve, než začnou problémy s britskou vládou. Ani tentokrát nedostal žádnou odpověď. Nikdo nechtěl být tím, kdo řekne: „Propusťte ho.“ Sun zůstal zavřený na vyslanectví.

Zatímco mandarínové strčili hlavu do písku a přáli si, aby potíže zmizely, mezi britským ministerstvem zahraničí, ministerstvem vnitra a Scotland Yardem – a lordem Salisburym, který byl ministrem zahraničí a premiérem – nastala čilá výměna zpráv. S jeho souhlasem byli kolem vyslanectví rozmístěni policisté připravení vrhnout se na každého, kdo by se snad pokusil propašovat Suna z budovy. Byly vydány rozkazy, že všechny lodi mířící do Číny budou pod dozorem. Mezitím vyslechli Colea. Dva vážení doktoři Cantlie a Manson poskytli přísežné prohlášení. Na základě této informace v úterý 22. října, jedenáct dní po Sunově zadržení, napsal lord Salisbury na čínské vyslanectví: „Zadržení tohoto muže proti jeho vůli na čínském vyslanectví bylo podle názoru vlády Jejího Veličenstva porušením anglického zákona a porušením diplomatických výsad udělených představiteli cizího státu. Z toho důvodu tedy mám čest požadovat, aby byl Sunjatsen okamžitě propuštěn.“

Sir Halliday byl předvolán na ministerstvo zahraničí, aby si vyslechl žádost lorda Salisburyho. Lord Salisbury vznesl stížnost a zařídil, aby byl Sun odveden z vyslanectví druhého dne v půl páté odpoledne. V určenou dobu přišel na vyslanectví hlavní inspektor F. Jarvis v doprovodu úředníka ministerstva zahraničí. Doprovázel je rozradostněný dr. Cantlie.**

V okamžiku, kdy vedli Suna po schodech za dr. Cantliem, „byl v dobrém zdravotním stavu… a měl skvělou náladu“. Potěšilo ho, když zjistil, že na něj čeká početná skupina reportérů. Dr. Cantlie upozornil tisk. Před budovou vyslanectví se shromáždil velký dav fotografů, kreslířů a horlivých přihlížejících. Zasypali Suna otázkami. Americké i australské noviny, nemluvě o japonských, hongkongských a šanghajských, v následujících dnech o této události podrobně informovaly pod výraznými titulky, v nichž se vyskytovalo slovo „únos“.

Sir Halliday napsal pro list The Times vysvětlení, že Sun přišel na vyslanectví ze své vůle. To však nic neznamenalo. Pro Brity bylo rozhodující, jak zdůraznil lord Salisbury, že když Sun „vstoupil na vyslanectví… byl zadržen téměř jako vězeň“. Sun vytrvale popíral, že do budovy vstoupil dobrovolně, a tvrdil, že neměl tušení, že je to vyslanectví. Pečlivě volil slova a uváděl, že byl „obtěžován… a přinucen ke vstupu“. Během následného vyšetřování britskými úřady byl Sun ještě opatrnější a zdůraznil, že „nebylo použito žádné násilí a všechno proběhlo přátelsky“. Násilný únos by nezbytně vyvolal policejní vyšetřování, Sun by musel popsat událost pod přísahou a pravda by mohla vyjít najevo.

Při psaní knihy už nemusel být tak obezřetný. S významnou pomocí dr. Cantlieho spěšně vydal knihu s řízným názvem Unesen v Londýně. Kniha měla okamžitý úspěch a byla přeložena do několika jazyků. Suna už v té době znalo hodně lidí, i když jeho jméno vyvolávalo rozporuplné reakce. Britská veřejnost zpočátku projevovala k oběti únosu dobrou vůli, ale časem ochladla. Panovala nechuť vůči násilným převratům. Přátelé manželů Cantlieových se o Sunovi uštěpačně zmiňovali jako o „tom vašem obtížném příteli“. Manželé zůstali jeho téměř jedinými evropskými podporovateli.

Pro Suna bylo důležité, že příběh o únosu se dostal k čínským radikálům a díky tomu se Sun mezi nimi proslavil. Vyhledali ho a dychtivě ho přijali mezi sebe. V červenci 1897 Sunjatsen konečně opustil Londýn a přes Kanadu se vydal na Dálný východ. Soukromý detektiv, který ho sledoval, si všiml, že Sun měl mnoho schůzek, a když mluvil k čínským posluchačům, „naslouchali mu velmi pozorně“. Lidé také ochotně otevírali peněženky. Ve Vancouveru mohl Sun vyměnit lodní lístek do druhé třídy za kabinu v první třídě a zaplatit rozdíl sto kanadských dolarů. Začal nosit „elegantní pánský oblek, v jakém ho až dosud nikdo neviděl“. S potěšeným úsměvem řekl svému příteli z dětství Luke Čchenovi: „Kamkoli přijdu, dostanu to, co chci.“ Luke poznamenal: „Byla to pravda… mohl cestovat po celém světě jenom na svoje jméno. Vždycky měl k dispozici dopravu, ubytování a stravu, a když požádal o peníze, dostal je… a pokud potřeboval, dostal dokonce i automobil nebo člun.“ Díky tomu, že se v Londýně nechal unést, se stal jediným mezinárodně známým čínským revolucionářem.

Sunjatsen se svou nově získanou slávou hledal základnu poblíž Číny, odkud by mohl organizovat další vzpoury. V Japonsku mu kdysi hrozilo vyhoštění, ale teď tam směl zůstat. Japonci mu dokonce hradili životní náklady a policejní ochranu.

Roku 1900 začala v severní Číně vyvolávat nepokoje xenofobní a protikřesťansky orientovaná společnost čínských rolníků známá jako „boxeři“. Vládnoucí Mandžuové podnikli proti tomuto povstání kroky, jež byly podle názoru osmi mocností – bylo mezi nimi Japonsko, Amerika a Británie – nedostatečné. Vojska spojenců obsadila Peking. Členové císařského dvora byli nuceni uchýlit se do exilu v Si-anu, starobylém hlavním městě v severozápadní Číně. Mandžuský trůn vypadal chvíli vratce. Sun navrhl japonské vládě, že zmobilizuje gangstery, ovládne některé jižní provincie a s japonskou finanční podporou vyhlásí „republiku“. Pro začátek zorganizuje na jihovýchodním pobřeží poblíž Tchaj-wanu vzpouru Triád. Japonsko okupovalo toto území od války v letech 1894–1895 a Japonci by mohli „nepokoje“ využít jako záminku k tomu, aby z Tchaj-wanu vpadli na čínskou pevninu.

Po dlouhém zvažování Tokio plán zamítlo. Sun se rozhodl postavit Japonce před hotovou věc a řekl svému příteli Čengovi, vůdci Triády, aby na pobřeží rozpoutal povstání. Sám se vydal na Tchaj-wan, kde měl japonský guvernér sto chutí zasáhnout. Začátkem října rozpoutal Čeng s několika stovkami mužů na jihovýchodním pobřeží povstání. Postupovali k významnému přístavu Sia-men. Jenže Tokio vydalo nařízení, jímž guvernéru Tchaj-wanu zakázalo cokoli podniknout. Guvernér musel upustit od myšlenky, že povstalcům pošle vojáky nebo munici. Povstání se nezdařilo. Tchaj-wan Suna vyhostil. (O několik měsíců později náhle zemřel Čeng, když se mu v Hongkongu udělalo špatně po jídle. Soudní lékař určil jako příčinu smrti mozkovou mrtvici, ale podezření na otravu přetrvalo.)

Sun se vrátil do Japonska, ale cítil, že tam není vítán. Snažil se najít si jinou a přátelštější základnu poblíž Číny, ale opakovaně narážel na překážky. Odmítlo ho Thajsko, britský Hongkong i francouzský Vietnam. Zahraniční vlády se rozhodly spolupracovat s císařovnou vdovou Cch’-si, která byla u moci. Zatímco Sun zvenčí usiloval o násilnou revoluci, Čína procházela nenásilnou revolucí, jež vycházela zevnitř. Výjimečná žena a bývalá císařova konkubína Cch’-si se chopila moci při palácovém převratu krátce po smrti svého manžela v roce 1861. Hned potom se rozhodla převést středověkou zemi do moderní doby. Dosáhla přitom velkých úspěchů. V roce 1889 byla nucena odejít na odpočinek, když dosáhl plnoletosti její adoptivní syn Kuang-sü a převzal moc. Po katastrofální válce s Japonskem v roce 1895 znovu převzala moc a v roce 1898 obnovila reformy.***

Reformy byly sice na čas přerušeny v důsledku prvního spiknutí proti císařovně vdově, jehož se účastnil i císař Kuang-sü, a další zdržení přineslo boxerské povstání, ale jakmile se smršť přehnala, císařovna vdova pozvedla reformy do nových výšin. V prvním desetiletí 20. století zavedla řadu podstatných změn. Jejich součástí byl úplně nový vzdělávací systém, svobodný tisk a zrovnoprávnění žen, na jehož počátku stál v roce 1902 výnos zakazující svazování chodidel. Země se měla stát konstituční monarchií s voleným parlamentem. Osvícení pokračovalo rychlostí „tisíce li [to je asi 500 km] za den“, jak si všiml i Sun. V roce 1904 se Sun v Los Angeles náhodou setkal s dr. Charlesem Hagerem, který ho křtil. Hager tvrdil, že Mandžuové „už zavádějí reformy, které dříve navrhoval“, a že Čína by se mohla obrodit i za vlády monarchie. Sun prostě řekl, že „Mandžuové musí být vyhnáni“.

Sunův program – vyhnat Mandžuy a vytvořit republiku – získal v prvním desetiletí 20. století mezi Číňany na oblibě. Do Japonska přicházely studovat tisíce studentů a mnozí z nich začali hájit republikánství. Když Sun v létě roku 1905 připlul do Jokohamy, lidé se k němu hrnuli jako poutníci. Doprovázeli ho do Tokia, kde měl promluvit ve velkém sále plném lidí. Dav zaplnil ulice a všichni natahovali krk, aby zahlédli vizionáře. Když dorazil Sun v naškrobeném bílém obleku, ozval se bouřlivý potlesk. Jakmile začal mluvit, celý sál ztichl.

Sun zanedlouho dokázal vytvořit v Tokiu organizaci Tchung-meng-chuej (Sjednocená liga). Spolek Svaz pro obrodu Číny, který založil na Havaji, postupně zanikl. Ani nové organizaci se příliš nedařilo. Sunovi spolupracovníci ho obviňovali, že si přivlastňuje získané dary a že se chová jako diktátor. Sun neuměl pracovat s lidmi. Rozhodoval se sám, dával rozkazy a očekával poslušnost.

Patnáctého listopadu 1908 císařovna vdova zemřela. List New York Times poznamenal: „Po smrti císařovny vdovy Čína okamžitě pocítila, že jí chybí silný vůdce… Čína nemá žádné vedení a rychle se rozpadá.“ Nejsilnější novou vlnou bylo republikánství. Mandžuové byli cizinci a cizí vláda byla odsouzena k zániku. Přestože tedy Sunova organizace nefungovala, oddaní republikáni pokračovali i bez ní a postupně podrývali monarchii.

Tři roky po smrti císařovny vdovy, 10. října 1911, povstalo ve městě Wu-chan na břehu řeky Čchang-ťiang ve střední Číně několik tisíc vojáků proti mandžuské dynastii. Povstalci nebyli žádní zločinci, ale příslušníci vládních vojenských oddílů ovlivnění republikánstvím. Sun v té době pobýval v Americe a vzpouru nevedl. Příležitosti se chopil armádní velitel Li Jüan-chung. Podsaditý a nenápadný muž oblíbený u vojáků i místních obyvatel (říkali mu „Buddha“) se ujal velení. Byl prvním vysoce postaveným a váženým mužem, který se přidal k revolucionářům, a pro republikánskou věc to znamenalo nesmírně mnoho.

Zanedlouho se k němu přidal Chuang Sing, druhý nejvlivnější muž mezi republikány. Hřmotný a drsně vyhlížející Chuang byl neohrožený bojovník. Onoho jara právě vedl významné, i když neúspěšné povstání v Kantonu, kde přišel o dva prsty. Teď vzdoroval protiútokům vládních jednotek a udržel město tak dlouho, dokud nepropukla republikánská povstání i v jiných provinciích.

Sunjatsen nespěchal zpátky. Cestoval po Americe a Evropě déle než dva měsíce a potom se ještě zdržoval v jihovýchodní Asii. Potřeboval si být jistý, že republikáni zvítězí, aby mu při návratu nehrozila poprava. Jeho cesta byla zároveň propagační. S pomocí místních čínských studentů informoval novináře – nebo to zařídil tak, aby byli informováni –, že povstání probíhají podle jeho pokynů, a jakmile bude založena republika, stane se jejím prvním prezidentem. Vydal „manifest“ jménem „prezidenta Suna“. Rozhovory s ním přetiskovaly také čínské noviny, což ještě více posilovalo jeho sledovanost.

Na vysvětlení své dlouhé nepřítomnosti Sun poslal Chuangovi kabelogram, že u západních zemí hledá diplomatickou podporu, která je pro jejich úspěch klíčová. Prostřednictvím tisku také tvrdil, že získává „obrovské finanční obnosy“. Naznačoval, že několik bankovních domů přislíbilo financovat republikány až desítkami milionů dolarů, jakmile se on, Sun, stane prezidentem. Sun se skutečně snažil scházet se s lidmi, kteří mu z titulu svého postavení mohli poskytnout podporu nebo peníze. Dával si záležet na tom, aby používal hlavičkový papír, a v Londýně se ubytoval v jednom z nejdražších hotelů – v Savoyi. Nedostal se ale nikam. Jeho světem byly téměř výlučně čínské čtvrti velkoměst a k západním institucím neměl žádný přístup.

Dne 18. prosince 1911 zahájili zástupci císařského dvora mírové rozhovory s republikány. Po celé Číně se rozhořela povstání a revolucionáři vítězili. Začali tvořit prozatímní vládu, která měla vést jednání, a do jejího čela postavili Chuanga. Ten souhlasil. Jakmile se o tom dozvěděl Sunjatsen, spěšně se vydal do Číny, kam dorazil 25.prosince. Svůj příjezd už nemohl déle odkládat. Musel být u zrodu republiky, která byla jeho představou a jejíž plamen udržoval naživu téměř dvacet let. Musel být u toho, aby mohl vznést požadavek na to, na co měl podle svého názoru právo: chtěl se stát prezidentem Čínské republiky.

* Mezi mnoha fobiemi, jimiž mladý císař trpěl, byl i strach z bouřky. Kdykoli se přihnala bouřka, císaře obklopili eunuchové a křičeli ze všech sil v marné naději, že přehluší dunění hromu.

** Jakmile byl Sun propuštěn, mandarínové v Pekingu se probudili a odeslali na vyslanectví telegram schvalující pronajmutí lodi a přepravu Suna do Číny. Text upřesňoval, že Sun musí být spoután a bedlivě hlídán. Telegram byl opatřen dřívějším datem, aby odpovídal době, kdy byl Sun ještě zadržován. Nepochybně byl vytvořen tak, aby mohl být předložen jako důkaz císaři. Vyslanec Kung informoval Peking, že v okamžiku britského zásahu už měl připravenou loď a chystal se Suna poslat na cestu.

*** Reformy z roku 1898 jsou obvykle připisovány císaři Kuang-sü a jiným mužům, zatímco na císařovnu vdovu Cch’-si se pohlíží jako na zápornou postavu brojící proti reformám. Bylo to jinak. Záznamy ukazující pravdu uvádím v 19.kapitole své knihy Empress Dowager Cixi: The Concubine Who Launched Modern China.

2

Charlie Sung: metodistický kazatel a tajný revolucionář

Charlie, otec tří sester Sungových, byl jedním z prvních Sunjatsenových stoupenců. Narodil se v roce 1861, byl tedy Sunovým současníkem a pocházel z podobně skromných poměrů. Narodil se na ostrově Chaj-nan u jižního pobřeží Číny do rolnické rodiny a stejně jako Sun už ve čtrnácti letech odcestoval se starším bratrem do ciziny za lepším živobytím. Jeho první zastávkou byla Jáva, kde ho díky tmavé pleti, velkým, hluboko posazeným očím a masitým rtům (které nevypadaly čínsky) mohli snadno považovat za domorodce. Když mu bylo sedmnáct, jeden strýc ho adoptoval a vzal s sebou do Ameriky. Strýc měl v přelidněné bostonské čínské čtvrti malý krámek s hedvábím a čajem a mladý Charlie u něj pracoval jako chlapec k ruce. Neuměl číst a psát. Chtěl chodit do školy, ale strýc mu to nedovolil. Zdálo se, že ho adoptoval jen proto, aby zadarmo získal pracovní sílu. Charlie si svůj život představoval jinak a za několik měsíců utekl. Jednoho lednového dne roku 1879 zašel do přístavu a požádal o práci na ozbrojeném celním člunu Albert Galatin. Kapitán Gabrielson si ho oblíbil a udělal z něho plavčíka. Zdá se, že kapitán měl za to, že Charliemu je asi čtrnáct let: neměřil víc než 150 centimetrů a vypadal o několik let mladší, než skutečně byl. Charlie toto malé nedorozumění neuvedl na pravou míru. Lidé mu mnohem spíše projevovali náklonnost a chovali se k němu vlídně, když ho považovali za dítě.

Charlie měl schopnost zalíbit se druhým. Byl uctivý, veselý a pohodový. Pracoval svědomitě. Kapitán Gabrielson se k němu choval jako ke svému chráněnci a často ho zval do svého domu v Edgartownu v Massachusetts. Kapitánova manželka byla dcerou městského soudce Pease a rodina žila v majestátním domě. Charlie poprvé v životě poznal pohodlí a přepych i bezstarostný rodinný život. Gabrielsonovi byli zbožní metodisté a Charlie s nimi chodil v neděli do kostela, kdykoli u nich byl na návštěvě. Jeho náboženské přesvědčení se rozvíjelo stejně rychle jako jeho náklonnost ke kapitánovi. O rok později byl kapitán přeložen na loď Schuyler Colfax, kotvící ve Wilmingtonu v Severní Karolíně – a Charlie požádal o propuštění, aby se k němu mohl připojit. Ve městě, které bylo hrdé na spoustu svých kostelů, ho kapitán představil reverendu Thomasu Ricaudovi, který Charlieho v listopadu 1880 pokřtil. Charlie byl „pravděpodobně prvním občanem Říše středu, který v Severní Karolíně přijal svátost křtu“, rozplývaly se nadšením místní noviny a povšimly si, že Charlie „vyvolal v církevní komunitě opravdový zájem“. Lidem připadalo „neobyčejně působivé“, když si mladík po mši se všemi potřásal rukou a vyprávěl jim, jak našel Spasitele a jak touží po návratu do Číny, kde hodlá hlásat svému národu slovo Boží.

Charlieho křesťanská víra ohromně posílila jeho přitažlivost. V té době v Číně rychle přibývalo protestantských kostelů a metodisté patřili mezi nejhorlivější „křesťanské vojáky“. V těsně spjaté komunitě jižních metodistů začal být Charlie proslulý. Z jeho života se vytratil kapitán Gabrielson a úlohu sponzora převzal Julian Carr, filantrop a tabákový magnát. V dubnu 1881 nastoupil Charlie na Trinity College (dnešní Dukeova univerzita) v nedalekém Durhamu, aby studoval angličtinu a Bibli. Hodiny angličtiny mu dával děkan fakulty Braxton Craven společně s paní Cravenovou. Po skončení studia na Trinity přešel Charlie na Vanderbiltovu univerzitu v Nashvillu v Tennessee a studoval tam, aby se připravil na dráhu misionáře. Mezi metodisty žil celkem sedm let a tato zkušenost ovlivnila jeho další život i život jeho tří dcer.

Ve svém prvním – a jediném – dopisu otci, který napsal brzy po příchodu na Trinity College, ocenil své podporovatele a vyjádřil nábožné zanícení:*

Drahý otče,

budu psát tento dopis a dám ti vědět, kde jsem. V roce 1878 jsem odešel od bratra ve Východní Indii a přijel jsem do Spojených států. Konečně jsem našel Krista našeho Spasitele… teď mi pomáhají nedělní škola v Durhamu a Trinity a jsem spěch, abych byl vzdělaný a mohl se vrátit do Číny a vyprávět ti o laskavosti přátel v Durhamu a o milosti Boží… Vzpomínám si, že když jsem být malý, vzal jsi mě do velkého chrámu uctívat dřevěné bohy… ale teď jsem našel Spasitele a on mě utěšuje, kam jenom jdu… Vkládám svou důvěru v Boha a doufám, že Bůh dá, že tě budu vidět ještě na tomto světě. Teď máme prázdniny a já bydlím v domě pana J. S. Carra v Durhamu. Až dostaneš můj dopis, odpověz mi, prosím, budu rád, když o tobě uslyším. Předej prosím pozdrav matce, bratrovi, sestrám a taky sobě… Pan a paní Carrovi jsou dobrá křesťanská rodina a jsou ke mně vlídní.

Jenže dopis nemohl být doručen. Charlie jej poslal dr. Youngovi J. Allenovi, nejstaršímu členovi misie Jižních metodistů v Šanghaji, a požádal ho, aby pomohl dopis doručit. Ale dr. Allen napsal Charliemu a požádal ho o otcovo jméno a adresu napsané čínsky. Ukázalo se, že Charlie tuto prosbu nedokáže splnit. Ve své rodné řeči byl totiž zcela negramotný, protože jeho rodina byla příliš chudá a nemohla mu dopřát vzdělání, a navíc psaná čínština je velmi obtížná. Charlie jen opsal z mapy několik jmen – Šanghaj, Hongkong a ostrov Chaj-nan – a načrtl jednoduchý plánek s vyznačením přibližné polohy své vesnice. Otcovo jméno přepsal foneticky podle toho, jak se vyslovovalo v místním dialektu. V celé oblasti však byly stovky a možná i tisíce rodin, jejichž synové byli za mořem, a dr. Allen se neměl čeho chytit. Charlie se musel vzdát všech pokusů o navázání kontaktu s rodinou.

Byl osamělý. Během studia na Vanderbiltově univerzitě se jednou ráno připojil ke skupině chlapců v kapli. Zpívali, modlili se a povídali si o svých náboženských prožitcích. Jeho tehdejší spolužák, pozdější reverend John C. Orr, vzpomínal, jak se Charlie postavil „a chvíli jen tak stál, než začal mluvit. Rty se mu chvěly, když řekl: ‚Připadám si tak malý. Jsem tak osamělý. Tak daleko od mého národa. Tak dlouho mezi cizími lidmi. Připadám si, jako bych byl tříska, co pluje v Mississippi.‘“ Orr napsal: „Po tvářích se mu kutálely slzy, a dříve než mohl pokračovat, shluklo se kolem něj asi deset chlapců. Objímali ho a ujišťovali, že ho mají rádi jako bratra.“

Je pravda, že kamkoli Charlie přišel, jednali s ním slušně a vlídně. Lidé k němu přistupovali „s nejvyšší vážností a obdivovali ho pro jeho ctižádost a usilovnou práci při studiu“. Jerome Dowd, jeho spolužák na Trinity College, však přesto zaznamenal, že „chlapci měli sklony ho škádlit a provádět mu nejrůznější žertíky“. Rektor Vanderbiltovy univerzity biskup McTyeire byl někdy nepříjemný. V závěru studia Charlie požádal, aby mohl studovat medicínu, ale biskup ho odmítl. Dr. Allenovi napsal dopis v povýšeném tónu: „Sung si přál zůstat o rok či dva déle a studovat medicínu, aby mohl být užitečnější. Jeho štědrý podporovatel pan Julian Carr byl ochoten ho podporovat i nadále. My jsme ale toho názoru, že onen Číňan, který v něm je, by nejprve měl pracovat mezi ostatními Číňany. Poznal už ‚pohodlný život‘ a nepociťuje nechuť vůči pohodlí vyšší civilizace. Není to jeho chyba…“

Charlie si uměl dát věci do souvislostí a nechtěl se smířit s urážkou. Neustále dával najevo „dobré způsoby“ a byl vždy „velmi, velmi zdvořilý“. Zůstal „plný života a legrace“, a když si ho dobírali, „byl vždy připravený reagovat hravě“, a zmírňoval tím napětí. Lidé si zapamatovali jeho „výjimečnou čipernost“ a „vlídnou a přátelskou povahu“. Charlie měl smysl pro humor. Jakmile ho pokřtili, jeho příjmení se psalo „Soon“ (anglicky to znamená brzy – pozn. překl.), aby co nejpřesněji odpovídalo původní výslovnosti jeho jména. Jeden spolužák z Vanderbiltovy univerzity, James C. Fink, si vzpomíná, že „když ho představoval nějakým chlapcům, Charlie s úsměvem poznamenal, že ‚radši přijde brzy než příliš pozdě.‘“

Zdání laskavosti a vlídnosti bylo částečně výsledkem odhodlané a někdy i bolestné snahy potlačit vlastní emoce. Charlie měl rád ženy – jak se dočteme v dopise spolužákovi na Trinity College z roku 1882:

Jsou zde obě slečny Fieldovy a vrátí se domů ráno příští pátek. Jsou to moc milé mladé dámy a moc se mi líbí… Trinity je teď příjemné místo, ale nevím, jak bude vypadat, až [děvčata] odjedou… Je tady slečna Bidgoodová… Vypadá pokaždé tak pěkně. Někdy ji jdu navštívit, a slečnu Cassii taky. Říká tak vesele… Měl jsem s nimi pěkný čas, celý den. Nikdy jsem se moc nedíval na knížky… Slečnu Mammie a dvě další [děvčata] jsem zašel navštívit včera večer a dobrá zábava… Fortisty a já jsme zastavit u Elly Carrové a bavili se skvěle…

Ale mladý muž nemohl rozvinout žádný hlubší vztah. Ella Carrová, o níž se zmínil v citovaném dopise, byla neteř jeho mecenáše Juliana a dcera jednoho z profesorů. O padesát let později přiznala novinářům z místního deníku Greenboro Daily News, že Charlie často chodíval k nim domů a poslouchal, jak hraje na klavír – až mu její matka jednoho dne řekla, „aby k nim nechodil tak často“. Přestal k nim chodit a na rozloučenou jim dal svou fotografii, na které byl „elegantní a dokonale oblečený“.

Velmi se sblížil se slečnou Annie Southgateovou, dcerou jistého vlivného durhamského občana. V jednom dopise jí naznačil své city. Nejprve se omluvil za to, že ztratil něčí adresu, a potom napsal: „Říkám si, proč neudělám chybu ve vaší adrese? Nehrozí nebezpečí, že bych se zamiloval do některé dcery strýčka Richarda. Slečna Jennie je zasnoubená s jedním mládencem, je vysoký přes dva metry, a slečna Ross je moc mladá, má teprve patnáct a na léto odjela k sestře. Takže vidíte, že se nemůžu zamilovat, kdybych chtěl.“ (Později pojmenoval jednu ze svých dcer, pozdější paní Sunjatsenovou, Rosamonde po slečně Ross.)

Charlie vyjádřil slečně Annie svou lásku otevřeně, dojemně a posmutněle: „Jste asi někde, kde asi tak můžete být, a já doufám, že se máte dobře. Slečno Annie, musím se přiznat, že vám miluji víc a lépe než kterékoli děvče v Durhamu. Nevěříte, že je to tak?“ Více se Charlie nemohl odvážit. Zamiloval se, ale nic víc dělat nemohl. Neměl žádnou naději, byl „Číňan“.

Charlie zjistil, že ovládání emocí je nesmírně důležité. Později to vyžadoval od útlého věku i od svých dětí. Mej-ling, nejmladší ze tří sester Sungových, vzpomínala, že když byla dítě, otec jí i sestrám často říkal, že „nemají projevovat emoce a mají si ošklivit sentimentalitu“. Mej-ling jednou „vzlykala a naříkala“, když její starší bratr poprvé odjížděl do internátní školy. Polkla slzy, jakmile si všimla, že otec „začal najednou vypadat stroze a nepřístupně“. Od té doby plakala jen málokdy. „Snadno mohu spočítat, kolikrát jsem v dospělosti plakala.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Velká sestra, malá sestra, rudá sestra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.