Marie Lacrosse

VINAŘSTVÍ

Nový začátek

IKAR

DAS WEINGUT

Aufbruch in ein neues Leben

Copyright © 2020 by Goldmann Verlag, a division

of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © UNO Werbeagentur, München

Jacket Illustration ©  gettyimages /  c Max shen end FinePic, München

Translation © 2021 by Ivana Dirk Lukačovičová

ISBN  978-80-249-4369-5

Mému muži Jürgenovi

za osmatřicet let společného života

Dozor nad stroji a navazování přetržených vláken není činnost,

na kterou musí dělníci myslet, ale na druhé straně je to práce,

která jim brání, aby svého ducha zaměstnávali něčím jiným.

Stejnou měrou, jakou se zvyšuje odpudivost práce,

se snižuje za ni obdržená mzda.

Není nic hroznějšího, než když člověk musí od rána do večera

dělat něco, co se mu příčí. Čím víc se dělník cítí jako lidská bytost,

tím víc musí svou práci nenávidět, protože si uvědomuje

donucení a beznaděj, jež v takové práci spočívají.

Tři citáty od Bedřicha Engelse, druhý z  Komunistického manifestu,

sepsaného společně s Karlem Marxem v roce 1848

V Rakousku smějí děti od deseti do čtrnácti let denně pracovat

deset hodin, od čtrnácti do šestnácti let dvanáct hodin,

ve výjimečných případech i o dvě hodiny déle.

Stačí jen navštívit (…) přádelny a všude uvidíte (…)

mladé a veselé dětské tváře.

(…) v pravidelném trvalém zaměstnání těchto mladistvých dělníků

je třeba vidět požehnání, protože se nemohou jen toulat,

dělat nepřístojnosti, žebrat nebo krást.

Argumenty saského majitele textilní továrny

v prosebné petici z roku 1874 příslušnému ministerstvu v Drážďanech,

aby se znovu snížil minimální věk povoleného zaměstnávání dětí

z dvanácti na deset let, a aby se časové omezení pracovní doby

pro mladistvé dělníky znovu zvýšilo z deseti na dvanáct hodin.

DRAMATIS PERSONE

Uvedené jsou jen nejdůležitější postavy.

Historické postavy jsou označené hvězdičkou *.

Rodina Ireny

Irena Weberová – nemanželské dítě narozené tajně v porodnici,

vyrostla v sirotčincích; Weberová není její pravé příjmení

Fanoušek – její synek

Rodina Franze Gerbana

Wilhelm Gerban – německý obchodník s vínem se sídlem firmy

v alsaském Weissenburgu

Pauline Gerbanová – jeho francouzská manželka

Franz Gerban – syn Wilhelma a Pauline

Matilda Gerbanová – jejich dcera

Gregor Gerban – Wilhelmův bratr, bývalý šéf rodinného vinařství

ve falckém Schweighofenu

Otýlie Gerbanová – manželka Gregora a Wilhelmova švagrová

Sofie – Otýliina zesnulá mladší sestra

Fritz Gerban – syn Gregora a Otýlie, který padl ve válce

Louis Krämer – bratranec druhého stupně z matčiny strany

ze Štrasburku

Domácí personál Gerbanových v Altenstadtu

Niemann – první sloužící

Paní Burgerová – hospodyně

Paní Krammová – kuchařka

Riemer – kočí

Personál na vinařství ve Schweighofenu

Hansi Krüger – dělník, později zaučený do správy vinařství

Stromberg – propuštěný správce

Nikolaus Kerner – nový správce

Johann Hager – sklepmistr

Clemens Dick – předák

Irenini známí v Lambrechtu

Josef Hartmann – dělnický předák

Emma Schoberová – dělnice v textilní továrně Reuter

Georg Schober – její muž, textilní dělník u Reutera

Marie a Thea – jejich dcerky

Truda Ludwigová – Irenina domácí

Elsa Gläserová – předačka v přádelně textilní továrny Reuter

Gerti Gläserová – Elsina dcera

Erika Bauerová – pečovatelka o kojence v textilní továrně Reuter

Robert Sieber – předák v barvírně textilní továrny Reuter

Magda Sieberová – jeho žena, dělnice v barvírně

Anna – dětská pracovní síla

Benjamin Reuter – majitel textilní továrny v Lambrechtu

Plotzer – Reuterův správce

Johan Jakob Marx* – majitel textilní továrny v Lambrechtu

Hartmann Botzong* – majitel textilní továrny v Lambrechtu

Postavy v ústavu v Klingenmünsteru

Dr. Dietrich – ředitel ústavu

Dr. Klaus Bertram – vrchní lékař

Sestra Rosa – Paulinina pečovatelka

Sestra Berta – pečovatelka

Lisa Wolterová – mladá pacientka

Další významné postavy

(jsou uvedeny jen ty nejdůležitější, v pořadí, jak se objevují v románu)

Eduard von Wernitz – nadporučík a Matildin ctitel

Farář Karel Klein* – evangelický pastor ve Fröschweileru

Edgar Hepp* – bývalý podprefekt ve Weissenburgu

Sestra Klementina* – učitelka ve Fröschweileru

Hussein Ben Salah* – zuáv zraněný v bitvě u Fröschweileru

Kegelmann – pruský úředník ve Weissenburgu

Monsieur Payet – notář ve Weissenburgu

Marianne Sergeová – zámožná dáma v Saint-Quentinu

Jean-Jacques Serge – její švagr a ředitel tamější železářské továrny

Mína – přítelkyně Ireny z dob pobytu v Altenstadtu

Eduard Förster* – pruský školní inspektor pro kraj Weissenburg

Ilse Stockhausenová – vrchní předačka v dílně na šití prádla a teta Herberta Stockhausena

Marta – střihačka v dílně na šití prádla

Herbert Stockhausen – majitel textilní továrny v Oggersheimu a Matildin snoubenec

Ernestina Körberová – Franzova snoubenka

Ernest Lauth* – odvolaný starosta města Štrasburk

Otto Back* – jeho nástupce

V románu zmíněné, ale nikoliv aktivně vystupující historické osobnosti

Generál Mac-Mahon* – francouzský maršál

Major Leopold von Kaisenberg* – pruský důstojník, který padl v bitvě u Weissenburgu

Otto hrabě von Bismarck* – německý říšský kancléř

Karel Marx* – jedna z nejdůležitějších osobností dělnického hnutí

Bedřich Engels* – kolega, přítel a spolubojovník Karla Marxe

August Bebel* – vůdce dělníků

Adolf von Ernsthausen* – pruský prefekt ve Štrasburku

Prolog

Lambrecht ve Falci

Březen 1871

První paprsky slunečného březnového rána dopadaly okny pokojíku na obličejíček kojence, kterého držela Irena opatrně a něžně v náručí. Venku jako o závod cvrlikali ptáci.

„To je dnes překrásný den,“ zašeptala. Do očí jí vstoupily slzy. „A ty jsi tak nádherné stvoření!“ Vtiskla Fanouškovi polibek na sametové čílko. „Vypadáš jako malý andílek!“

Porodní bába jí řekla, že se porodem pomačkaná tvářička malého ještě vyhladí, ale Irena už teď žádnou vadu nepozorovala. Pro ni byl synek tím nejkrásnějším dítětem na světě.

„Nikdy tě neopustím, zlato, a nikomu tě nedám. Nebudeš sirotek, jako jsem byla já.“

Do nesmírného pocitu štěstí se najednou vloudil smutek. Držela mě někdy také moje matka takhle v náruči? Musela se mě vzdát, nebo to udělala dobrovolně? Kde asi je? Žije ještě někde v ústraní, nebo už dávno zemřela? Tak ráda bych ji jednou poznala.

Svého otce už naproti tomu Irena poznala až moc dobře. Cítila k němu jen pohrdání. Zacházel s ní opravdu hrozně!

Ale kdo jsi byla ty, maminko? Opravdu služka jako já? Služka s výtvarným talentem? Jako jediná vzpomínka na neznámou matku jí zůstal malý akvarel, který jí tehdy v sirotčinci předala dobrosrdečná pečovatelka.

Sáhla jednou rukou po ošuntělé tašce ležící vedle postele a přitáhla si ji. Z vnitřní kapsy vytáhla obrázek přilepený na hedvábném papíru, opatrně ho roztáhla a už asi potisící si jej prohlížela. Byla to pochmurná krajina. V tmavých barvách znázorňovala příchod bouře.

Bylas určitě mnohem nešťastnější než já, maminko. Sice jsem Franze navždy ztratila, ale dal mi na rozloučenou nádherný dárek, našeho syna. Ty jsi zůstala sama.

Po tvářích jí proudem stékaly slzy. V náhlém impulsu položila akvarel stranou a nadzvedla kojence trochu do výšky.

„Ať jsi kdekoliv, maminko milovaná,“ pronesla polohlasem. „Doufám, že to cítíš, pokud jsi ještě naživu, nebo vidíš, pokud jsi už na onom světě. Tohle je Fanoušek, tvůj vnuk!“

Část první

Melancholie

Kapitola 1

Vinařství ve Schweighofenu

Únor 1871, o 4 týdny dříve

Když Franz zahnul s koleskou na příjezdovou cestu vedoucí přímou čarou k panskému domu Gerbanových u Schweighofenu, přestalo konečně mrholit. Dům nebyl tak přepychový a okázalý jako usedlost v Altenstadtu, v níž vyrostl, přesto však působil rodný dům otce Wilhelma majestátně. Fasáda se skládala z béžových cihel obložených bílými kachlíky. Z vysoké valbové střechy se třemi vyčnívajícími vikýři se tyčila na levé straně štíhlá rohová věž se špičatou stříškou. Když sem jako malý kluk jezdil na návštěvu, považoval dům za bývalý pohádkový zámek.

Ve skutečnosti stavba, kterou nechal vybudovat dědeček z otcovy strany, rodinu téměř zruinovala. Když po tři léta za sebou zničil nečas a plísně veškerou sklizeň vína, chyběly najednou peníze na zaplacení hypotéky. Ale to bylo dávno před Franzovým narozením.

Nakonec zachránil otec Gerbanovu rodinu sňatkem s jeho maminkou Pauline, dcerou zámožného obchodníka s vínem ze Štrasburku. Dnes byl Wilhelm Gerban nejbohatším obchodníkem s vínem v celém severním Alsasku a jižní Falci. Ovšem jak daleko Franzova paměť sahala, nebylo manželství rodičů šťastné.

Proti své vůli musel Franz přiznat, že otec zacházel s Paulininými penězi nesmírně obratně, a zajistil tím rodině stabilní blahobyt. Avšak prusko-francouzská válka ještě víc prohloubila rozpolcení rodiny, jejíž členové patřili k oběma národům. Jediný syn a dědic Franz byl na základě manželské smlouvy rodičů stejně jako matka francouzským státním občanem, bojoval proti Němcům a velmi trpěl porážkou Francie, která se zdála být zpečetěná. Francouzi dosud nevyhráli ani jednu bitvu a před nedávnem podepsali příměří.

Konflikty se však odehrávaly také uvnitř otcovy rodiny. Wilhelmův mladší bratr Gregor hospodařil na vinařském statku, který byl oddlužený penězi Franzovy matky. A přes velké podnikatelské úspěchy byl Wilhelm jen uživatelem kmenového jmění. Za podmínky, že manželství s Pauline potrvá, mu patřil zisk, který za třicet let nahospodařil, mínus úroky z původní obdržené částky. Franz se měl dozvědět, o jakou sumu jde, až v den své plnoletosti.

Gregor neměl vlastní peníze, jeho rodina žila výhradně z bratrových dotací. Tuto naprostou závislost považoval Franz za hlavní důvod nepřátelství tety Otýlie vůči Wilhelmovi, ale především ke své matce Pauline. Možná existovaly ještě jiné důvody, o nichž nevěděl. V každém případě Gregor a Otýlie už pár let po jeho narození z panského domu v Altenstadtu odešli – po smrti dědečka přesídlili na vinařský statek.

Jsem moc zvědavý, jak se otec a strýček Gregor dohodnou, až budu v září plnoletý a ujmu se svého dědictví, pomyslel si Franz a pohledem zabloudil na ještě holé vinné keře. Kolem panského domu, který ležel mezi vesnicí Schweighofen a malou vesničkou Windhof, byly vinice relativně ploché. Pěstovalo se tam šedé burgundské, sylvánské a jeden druh červeného s názvem portugal.

Když projel ovocnými sady, které také patřily k panství a z jejichž ovoce se pálila oblíbená pálenka, dorazil k nejcennějším Gerbanovým pozemkům. U Schweigenu, kde byly vinice na okraji jižního falckého lesa čím dál strmější, dozrával ryzlink a pozdní burgundské. Z těchto hroznů se každým rokem vyrábělo špičkové víno, které dokonce vyváželi do zahraničí.

Franz krátce zapřemýšlel, jestli by se měl na statku zastavit a ohlásit se, ale hned ten nápad zavrhl. Bratranec Fritz totiž padl jako důstojník pruské Královské gardy už v první bitvě války na kopci Geisberg u Weissenburgu. Z toho důvodu chovali jeho rodiče, zvlášť teta Otýlie, k Franzovi nesmiřitelnou nenávist, ačkoliv na smrti jejich syna nenesl žádnou vinu.

Otec se bude zlobit, přesto se u nich nestavím, rozhodl se, když míjel jejich dům, protože ho sem navíc přivedl jiný, stejně smutný následek války. Chtěl navštívit rodinu padlého přítele Karla Krügera. Pod pochmurnou únorovou oblohou poháněl koně kolem vinic s kořeněným tramínem a bílým burgundským až na křižovatku vedoucí k vesničce rodin zemědělských dělníků, která rovněž patřila ke Gerbanově statku.

Karel nejdřív pracoval ve vinařství jako předák. Loni v létě, když začala válka, musel narukovat a padl 1. září jako voják bavorské jednotky v bojích o Bazeilles. Franz byl tehdy sanitářem u francouzské pěchoty, která toto předměstí Sedanu hájila doslova do posledního náboje, a byl svědkem Karlova smrtelného zranění. Už mu nemohl pomoct, ale před smrtí mu dal slib, že se postará o jeho rodinu. Zvlášť chtěl podporovat velmi nadaného nejstaršího syna Hansiho.

Válka zanechala stopy také na Franzovi. Krátce poté, co Karel vykrvácel, mu granát zasáhl levou nohu. Zachránit se dala jen část stehna, což naštěstí ještě stačilo, aby si mohl nasadit nejnovější a nejlepší technicky možnou protézu. Umožnilo mu to sice poměrně velkou svobodu pohybu, ale pahýl ho pořád ještě bolel, nejvíc právě za vlhkých a chladných dní.

Za okamžik dojel k prvním domkům. Přes tmavé sklo malých oken ho sledovaly zvědavé oči, lidé ze statku sem zabloudili jen zřídka. Z rodinného obydlí právě vyšel Hansi a za ním všichni mladší sourozenci.

„Myslím, že právě kolem projel Franz.“ Otýlie Gerbanová zatáhla krajkovou záclonu a pokrčila špičatý nos. „Co tady pohledává?“ Jako vždycky, když se zlobila, zněl její hlas ve vyšší tónině. „A ještě k tomu, aniž by se u nás zastavil!“

Gregor Gerban opatrně postavil šálek čaje z květovaného porcelánu na odkládací stolek se zakřivenými nohami. Servis měl působit jako pravý míšeňský porcelán, ale byla to jen imitace. Přesto jej Otýlie opatrovala jako oko v hlavě.

„Měla bys být ráda, že tě ušetřil návštěvy. Vždyť ho nesnášíš stejně jako já.“

„Svědčí to o nedostatku slušného vychování,“ trvala na svém Otýlie.

Gregor si tiše povzdechl. Čím byla Otýlie starší, tím obtížnější bylo se jí zavděčit.

„Už jsi mluvil s Wilhelmem?“ nadnesla nové pro Gregora nepříjemné téma.

„K tomu se ještě nenaskytla příležitost,“ odpověděl vyhýbavě.

„Nenaskytla se příležitost?“ Otýliin hlas zazněl opět nepříjemně vysoko. „Tak si ji tedy musíš najít, Gregore! Podívej se, jak to tady v salonu vypadá. Koberec je prošlapaný, závěsy se musí nutně vyměnit, pohovka a křesla potřebujou nové vhodné čalounění. Nemluvě o tom, že vůbec musíme žít v tomhle starém haraburdí.“ Doširoka rozpřáhla ruce a zahrnula zařízení celé místnosti. „Kromě toho bych zase ráda měla opravdovou komornou. Nová služka Gitta není vycvičená, aby se starala o můj šatník, a neumí mě ani pořádně učesat. Je vůbec hrozně nešikovná, hodí se jen na úklid.“

Gregor se rozhlédl po zařízení salonu, který sloužil také jako dámský pokoj, když měli Gerbanovi malou sešlost. Vyřezávané skříně a vitríny z ořechového dřeva a dubu pocházely z otcovy pozůstalosti a skutečně nebyly nové. Ale byly nablýskané do vysokého lesku a nebylo na nich viditelné ani škrábnutí. Pestře vzorovaný perský koberec, pokrývající část naleštěných parket, neměl jedinou skvrnu ani prošlapaná místa, jak tvrdila Otýlie. Barvy působily svěže. A tmavočervené dveřní závěsy se k němu perfektně hodily, stejně jako sedačka potažená vzorovaným červeným brokátem. Navíc bylo čalounění sedacího nábytku se závěsy obnoveno sotva před pěti lety.

Otýlii však radši neodporoval. Z bolestné zkušenosti věděl, že by tím jen ještě povzbudil jejího bojového ducha. Je za tím tvoje hádavá ženská, kterou nedokážeš udržet na uzdě? Slyšel v duchu posměšnou otázku bratra Wilhelma, až mu přednese prosbu o zvýšení procentuálního podílu na zisku vinařství. K jeho mzdě šéfa statku dostávali ještě měsíční částku navíc jako odměnu za mlčení o tom, že Franz bojoval na špatné straně.

Franz sice nebyl vojákem ve francouzské armádě, ale bojoval za věc Francie jako civilista. Za to byly ještě pořád přísné tresty, jelikož válka nebyla u konce. Kdyby někdo Franze udal pruským okupantům, nehrozilo mu už okamžité zastřelení, protože aktivní boje skončily, ale musel by počítat s dlouholetým vězením. Gregor by mu to na jedné straně ze srdce přál. Na druhé straně však bylo jasné, že by obchod s vínem utrpěl velkou škodu, kdyby se okupanti, se kterými dělal Wilhelm báječné obchody, dozvěděli, že jeho syn není německý občan, který obětoval nohu na oltář vlasti, ale že sloužil u nepřítele.

Protože by si Gregor podřezal vlastní větev, na které seděl, možnost, že udá Franze úřadům, byla v podstatě prázdná hrozba. Wilhelm to věděl stejně dobře jako on. Proč to nemůžu prostě Otýlii vysvětlit? Kromě toho by měla mít před očima osud vlastního otce, který dovedl obchod k bankrotu a nemohl mi ani vyplatit její věno.

„Takže promluvíš s Wilhelmem, nebo ne?“ vyštěkla Otýlie a vytrhla ho ze zamyšlení. Stála s rukama v bok dva kroky před ním. Oči jantarové barvy připomínající sovu jí jiskřily hněvem.

Celá tvář se špičatým lehce zahnutým nosem a tenkými rty připomínala nočního ptáka. Pokud se o ní dřív dalo říct, že je štíhlá jako proutek, teď se dala spíš označit za vychrtlou. Černé uzavřené šaty už byly zase moc široké a visely jí kolem těla. Od smrti jediného syna, který pro ni znamenal všechno, nosila smutek a byla den ode dne nesnesitelnější.

„Uvidím, co se dá dělat,“ povolil Gregor a vstal. „Teď musím ještě do kanceláře promluvit si se Strombergem,“ zalhal.

Zalitoval právě začínajícího odpoledne, které chtěl původně příjemně strávit důkladnou četbou různých novin. Ale když je Otýlie v téhle náladě, nejsou s ní žerty. Radši jí půjdu z cesty.

Franz vystoupil z kolesky a snažil se nedat na sobě znát bolest, kterou ucítil, když postavil levou nohu s připevněnou protézou na blátivý podklad úzké cesty. Kdykoliv to šlo, tajil před cizími lidmi trápení, které mu válečné zmrzačení působilo.

„Vůbec jsme vás nečekali, milý pane Franzi,“ usmál se potěšeně Hansi. „Maminka je ještě u sousedky na dolním konci vesnice. Rychle pro ni doběhnu. Anni, ty zatím připrav panu Franzovi bylinkový čaj, a ty, Lízo, dávej pozor na sourozence.“

Než mohl Franz namítnout, že se nemají kvůli němu obtěžovat, byl už Hansi pryč. Jedenáctiletá Anni, druhá nejstarší ze sourozenců, zápasila se sporákem, v němž hořel malý oheň. V obytné kuchyni, která tvořila větší část dvoupokojového domku, bylo ve srovnání s útulným salonem v Altenstadtu citelně chladněji. Místnost byla čistá, podlaha vyložená hrubými prkny čistě zametená, ale nebyl tu skoro žádný nábytek.

Velký stůl, který z hrubých prken ještě za života vytesal Karel, zabíral spolu s jednoduchými židlemi a stoličkami, které kolem něj byly postavené, větší část prostoru. Kromě toho zde stála dřevěná truhla s vybledlým malováním, v níž rodina skladovala prádlo a oblečení, rohová skříň z neopracovaného smrkového dřeva a na stěnách pár poliček s nádobím a dalšími potřebami každodenního života. Podél zadní stěny byla zvednutá úzká pryčna, aby ve dne nezabírala místo. Franz věděl, že na ní spí Hansi. Lena nocovala se čtyřmi mladšími dětmi ve vedlejší místnosti.

Franzem chudobné vybavení otřáslo, zvlášť když si uvědomil, že Karel Krüger patřil na statku k těm zámožnějším dělníkům. Znovu si předsevzal, že musí pro zemědělské dělníky udělat víc, jen co k tomu dostane jako dědic jmění po matce příležitost.

„Z jakých bylin vám mám připravit čaj, pane Franzi?“ Anni udělala pukrle a stydlivě se na něho usmála. Podobala se své matce a jednou z ní bude hezká žena.

„Co máš na výběr, Anni?“ zeptal se.

„Máme heřmánek, mátu, meduňku a šalvěj. Na podzim jsem byliny sama usušila,“ odpověděla s trochou hrdosti.

Franz si v duchu povzdechl. Žádnou z těch bylin vlastně neměl rád, protože je musel jako dítě pít při různých nemocech. Ale v domácnosti Krügerových nebyly jiné teplé nápoje a nechtěl holčičku urazit.

„Meduňku, dám si meduňkový čaj,“ rozhodl se pro nejmenší zlo.

Zatímco Anni plnila kotlík vodou ze džbánu a přiložila další polínka na oheň, proběhla Franzovi hlavou vzpomínka na první návštěvu před třemi týdny. Zašel sem hned, jak se vrátil z války. Tehdy tady vládla bezútěšná nálada.

* * *

„Rád bych posílal Hansiho dál do školy anebo ho aspoň nechal vyučit výnosnému řemeslu. Zvlášť proto, že má ze školy vynikající propouštěcí vysvědčení,“ vysvětlil Karlově vdově.

„Hansi je naším hlavním živitelem. Karlova mzda nám všude chybí. Jsem ráda, že má na statku pevné zaměstnání, ale vzhledem ke svému mládí nevydělává ani polovinu toho, co dostával manžel jako předák. I když připočítám pár krejcarů, které si na statku přivydělám jako pradlena, sotva se uživíme. To jsem taky řekla faráři.“

„Nedostáváš žádnou pozůstalostní penzi?“ zeptal se Franz udiveně. Lena jen sklíčeně zavrtěla hlavou.

„Neexistuje oficiální důkaz, že Karel padl. Nenašli jeho služební známku a nikdo neví, kde ho pochovali. Cítím, že je mrtvý. Kdyby byl naživu, už by se dávno vrátil domů.“ Při posledních slovech nedokázala potlačit vzlyk.

Franz věděl až příliš dobře, že má pravdu. Přestože byl svědkem Karlovy smrti, nemohl jí pomoct. Z odvodových listin a výplaty žoldu by důkladní němečtí úředníci, kteří mezitím obsadili skoro všechna místa ve správě kraje Weissenburg, rychle zjistili, že nebojoval v Karlově rotě. Odtud by byl jen malý krok ke zjištění, že v této válce Franz nebojoval na německé straně.

Věděl ovšem z vlastní zkušenosti, jak bezcitně se po velkých bitvách zahrabávaly mrtvoly početných padlých do bezejmenných masových hrobů. Pravděpodobně tak naložili také s Karlovou mrtvolou.

Krátce po návratu domů Franz ještě neměl k dispozici dostatečné množství vlastních peněz, aby mohl Lenu podporovat. Proto jí při první návštěvě jen nechal všechnu hotovost, kterou měl u sebe. Druhý den jel hned po ránu na prefekturu ve Weissenburgu, aby tam urychlil schválení její žádosti.

Ale stejně jako Lena neměl úspěch. „Existuje nespočet padlých, jejichž osud není vyjasněný,“ argumentoval proti neoblomnému úředníkovi, který žádosti zpracovával. „Jejich rodiny budou trpět nouzí, když jim rychle nepomůžeme.“

Muž, který se zatvrzele držel svých předpisů, zůstal tvrdý jako kámen. „Možná máte pravdu, pane Gerbane,“ odpověděl nabubřele. „Nejdřív však musím zpracovat žádosti těch, kteří se vrátili domů jako invalidé, a dát penze rodinným příslušníkům, u nichž je to, že padli ve službách německému národu, bezpochyby prokázané. Nemůžu udělat výjimku. Navíc se opakují případy, kdy otcové rodin sice přežili, ale zbavují se odpovědnosti a ke svým ženám a dětem se nevracejí.“

„K těm Karel Krüger určitě nepatří, znal jsem ho dobře.“

To tvrdí všichni. I když to úředník nevyslovil, vyčetl mu to Franz z výrazu tváře.

Takže dnes přišel opět s prázdnýma rukama. Zatím ještě nezačal ve vinařství pracovat, a proto nedostával žádný plat. Kromě toho bude plat až do jeho plnoletosti stejně skromný. Přesto chtěl Leně něco navrhnout.

Anni právě nalila bylinkový čaj do hliněného poháru a postavila ho před něj, když se vrátila matka s Hansim.

„Pane Franzi, jsme rádi, že jste přišel,“ zářila, což vrátilo její ustarané tváři něco z dřívější přitažlivosti. Pohled jí padl na Franzův nápoj.

„Ale Anni, ty jsi panu Franzovi nenabídla do čaje med,“ pokárala dcerku.

Ta zrudla. „Nevěděla jsme, jestli…,“ zakoktala se a upadla ještě do větších rozpaků. „Berti ho dostává proti kašli.“ Berti byl Karlův nejmladší syn, byly mu teprve čtyři roky.

Franz hned pochopil, o co jde. Med byl jediným sladidlem v domě, protože ve srovnání s cukrem, který se kupoval za drahé peníze v koloniálu, byl mnohem levnější. Med byl také jedním z mála léků, které si chudí lidé mohli dovolit. Rozpuštěný v teplém mléce představoval dobrý léčebný prostředek proti nachlazení.

„To nevadí, Leno. Nemám rád med,“ odmítl. Byla to sice lež z nouze, ale jediné co ho napadlo, jak nabídku hostitelky odmítnout a nezahanbit ji.

Pokud Lena jeho manévr prokoukla, nenechala to na sobě znát. „Udělej mi taky meduňkový čaj,“ požádala Anni. „V tom vlhkém studeném počasí jsem promrzla.“

Potom se s napětím podívala na Franze. „Podařilo se vám něčeho ve Weissenburgu dosáhnout?“

Franz zavrtěl lítostivě hlavou. „Bohužel ne, Leno. Znovu jsem se osobně stavil včera na úřadě, ale situace se nezměnila.“

Lenina tvář se zachmuřila a oči jí zvlhly.

„Ach bože, pane Franzi, tak jsem v to doufala. Hokynář chce konečně peníze, jak mi řekl dneska ráno. Už mi nedá na dluh.“

„Jak to dopadlo se zálohou oproti tvé pozůstalostní penzi, o kterou jsem žádal strýce při poslední návštěvě?“ Franz netušil nic dobrého a ukázalo se, že má pravdu.

„Doteď mi nic nedali, pane Franzi. Pan Stromberg mi vyplatil včera mzdu za praní, ale přitom se o záloze nezmínil ani slovem. A já se neodvážila zeptat.“

Franz vztekle zaskřípal zuby. Tak mi asi nezbyde nic jiného než se s tím obrátit na strýce Gregora a musím ho tedy navštívit, pomyslel si pochmurně. Kéž bych už konečně měl svoje vlastní peníze!

Nedalo se nic dělat, Krügerovi nemůžou čekat do září. Vytáhl peněženku a položil na stůl několik mincí. „Tady máš šest guldenů, Leno. Víc s sebou bohužel nemám. A promluvím znovu se strýcem. Určitě jde jen o nedorozumění.“

Lena se váhavě usmála. „Mockrát vám děkuju za vaši starostlivost, pane Franzi.“

Slíbil jsem to tvému umírajícímu muži, prořekl se málem. V poslední chvíli se zarazil a místo toho řekl: „I když je současná situace špatná, chtěl bych vám udělat aspoň jeden návrh, který zajistí vaši budoucnost. Bude to sice trvat ještě do poloviny září, ale potom budu mít dost peněz, abych poslal Hansiho na dobrou internátní školu. Samozřejmě převezmu školné a budu ti platit částku, kterou teď vydělává ve vinařství. A pokud bys ani potom ještě nedostávala pozůstalostní penzi, převezmu její výplatu. Tak nebudete mít nouzi a Hansi to jednou někam dotáhne.“

Ke Franzovu překvapení se Leniny oči znovu naplnily slzami. Hansi, mezitím urostlý chlapec s kudrnatými tmavými vlasy jako otec, kterému se i jinak velmi podobal, se vyhnul jeho pohledu.

„Co se děje?“ zeptal se Franz udiveně. „Ten plán se vám nelíbí?“

První odpověděl Hansi. „Rád bych se naučil něco víc, pane Franzi, a moc vám děkuju za nabídku. Ale přece nemůžu nechat matku samotnou s malými dětmi.“ Ještě mutoval, promluvil však už jako dospělý.

„Ach.“ Franzovi chyběla slova. Znovu musel vynechat nejsilnější argument, slib, který dal jeho mrtvému otci. Nic jiného ho v tu chvíli nenapadlo.

Lena si váhavě vzala slovo. „Doufám, že nás nepovažujete za nevděčníky, pane Franzi.“ Tichý hlas se jí třásl. „Hansi je teď jediný muž v domácnosti. Nechtěla bych ho taky ztratit.“

Franz cítil směs rozhořčení, soucitu a bezmoci. Pohled na tváře matky a syna mu ukázal, že bude muset v dobrém či zlém jejich rozhodnutí přijmout.

Byl zklamaný. Takže si musím vymyslet něco jiného, abych mohl svůj slib splnit.

O půl hodiny později zastavil lehký kočár před vchodem do statku. Další rozhovor s Krügerovými, poté co odmítli jeho návrh nechat jít Hansiho dál studovat, se zadrhával. Franz se proto raději rychle rozloučil.

Navíc začalo venku dokonce slabě sněžit. Chtěl mít rozmluvu se strýcem Gregorem co nejdřív za sebou.

Doufám, že sněhové přeháňky se nezmění v nečas, pomyslel si ustaraně. Příští den chtěl navštívit matku v sanatoriu v Klingenmünsteru a na návštěvě mu hodně záleželo.

Na to však teď nechtěl myslet. Momentálně musel čelit strýci.

Přičemž bych měl postupovat diplomaticky, předsevzal si. Protože souhlas ze strany strýce je zcela dobrovolný.

V kanceláři správce se svítilo. Franz se rozhodl hledat strýce nejdřív tam. Skutečně ho našel s časopisem v ruce sedět v rohu. Zdálo se, že Stromberga zaměstnává účetnictví.

„Přeju dobré odpoledne,“ pozdravil Franz, přistoupil ke Gregorovi a Strombergovi a podal jim oběma ruku.

„Copak tě sem přivádí?“ dělal překvapeného Gregor, i když oknem viděl, jak Franz zastavuje a vystupuje z kolesky.

„Navštívil jsem Krügerovy, strýčku. Víš přece, jak jsem si Karla vážil. I když ještě není potvrzené, že padl, není o tom podle mého názoru pochybností. Karel by rodinu nikdy neopustil.“

Gregor si odkašlal. „Ano, vzpomínám si. Už jsi je před nějakou dobou navštívil, abys Leně Krügerové vyjádřil soustrast.“

„A tenkrát jsem tě prosil, abys jí vyplácel měsíční zálohu na pozůstalostní rentu. Jen s Hansiho mzdou a přivýdělkem za praní nemůže rodina vyjít.“

Gregor si poklepal na čelo. „Aha, už si vzpomínám. Chtěl jsem si to rozmyslet a poradit se s vámi, Strombergu. Zmínil jsem se už o té věci?“

Stromberg vypadal zaraženě. „Nevzpomínám si, pane Gerbane.“

„Takže mi to při každodenních starostech asi vypadlo z hlavy. Jak víš, Franzi, musím každý den zařizovat tolik věcí!“

Franz se pokusil nenechat na sobě nic znát. Dřív by své myšlenky otevřeně a cynicky vyslovil. No, to vidím. V únoru se člověk na vinařském statku skutečně může prací přetrhnout. Musí přečíst všechny časopisy, rozhodnout, z jakého dřeva se budou vyrábět nové sudy, a tak dále. Copak záleží na vdově věrného zaměstnance, který padl v nesmyslné válce, a na jeho nedospělých dětech.

Nahlas jen řekl: „Takže je dobře, že jsem se na to znovu zeptal. Stromberg se může o té záležitosti dozvědět hned teď ode mne.“ Obrátil se k hubenému malému muži, který v posledních letech hodně zestárl. Lebku měl skoro holou s výjimkou několika ze strany na stranu učesaných pramenů. Jen jeho mohutný nahoru zatočený knír létům vzdoroval.

„Byl jsem včera zase na prefektuře ve Weissenburgu a informoval jsem se. Zdá se, že Karel padl u Sedanu. Z důvodu velkého množství obětí v té bitvě ještě neposlali jeho služební známku. Jakmile bude doručena, tak Leninu žádost zpracují a dostane penzi,“ konstruoval Franz směsici pravdy a lží.

„O jaké částce jste uvažoval?“ přešel Stromberg hned k věci.

„Kolem dvaceti guldenů měsíčně.“

„Dvacet guldenů? Odkud berete jistotu, že dostane tak vysokou penzi?“

„Správní úředník s tím počítá,“ zalhal Franz.

„To je stejná záloha jako mzda dobrého dělníka,“ namítl Gregor.

„Pokud vím, Karel byl naposled předákem. Od té doby, co se naučil číst a psát, tedy aspoň tři roky. Nedostával týdně sedm guldenů?“

Stromberg proti své vůli přikývl.

„No, a Hansi dostává jako mzdu jen dva a půl guldenu.“

„Je mu taky teprve patnáct,“ vpadl mu Gregor do řeči.

„Já vím.“ Franz si zachoval chladnou hlavu. „S těmi dvaceti dalšími guldeny měsíčně by si Krügerovi mohli dovolit žít stejně, jako kdyby byl Karel naživu. Nebyli by dvojnásobně potrestaní nejen smrtí živitele, ale také životem v chudobě.“

„Dobře. Nechám si to projít hlavou,“ vyhnul se Gregor rozhodnutí. „Chceš ještě zajít nahoru pozdravit tetu Otýlii? Za chvíli bude servírovat odpolední čaj.“

Franz měl najednou všeho dost. Uvědomil si, že s diplomacií to daleko nedotáhne. Spontánně změnil taktiku.

„Bohužel ne, strýčku. Chtěl bych tě poprosit, abys Strombergovi tady hned v mé přítomnosti dal pokyn vyplácet Leně Krügerové pět guldenů týdně. Za tu částku se zaručím.“

„Jako bezúročnou půjčku?“ zeptal se správce.

„V žádném případě,“ zahartusil Gerban. „To je všechno moc hezké, chlapče. Ale čím chceš za tu sumu ručit?“

Franz si strýce chladně změřil. Gregor byl menší než bratr Wilhelm. V posledních letech mu narostlo břicho, tvář měl jako z tvarohu a pohled vodnatě modrých očí ustavičně těkal. I když se vnějškově trochu podobali, neměl Gregor nic z chladnokrevnosti a obchodního smyslu staršího bratra. Snadno se dal vyvést z rovnováhy, a toho chtěl Franz využít.

„Z podílu na rodinném jmění, strýčku Gregore,“ odpověděl. „Budu 14. září plnoletý. Copak jsi zapomněl?“

„Samozřejmě že ne. Ale… myslel jsem…,“ Gregor se zarazil.

„Co sis myslel?“ vyptával se Franz.

„No, že nevzneseš… tedy na začátku…,“ koktal Gregor.

„Že nejdřív nevznesu žádné nároky? A proč bych se jich měl vzdát? Je to dědictví po matce.“

„A co s ním zamýšlíš?“ Gregor teď působil vysloveně nervózně.

„To bych v přítomnosti pana Stromberga nechtěl vysvětlovat,“ nechal ho Franz v nejistotě. Přitom ještě neměl vůbec žádné plány.

Nejradši bych přebral tohle vinařství, napadlo ho náhle. I kdyby jen proto, abych takovému lakomci jako ty, ukázal.

„Ovšem. Máš pravdu.“ Gregor se vzchopil. „Mimochodem,“ přešel znovu na jiné téma. „Jak se daří tvé matce?“

Té otázky se Franz obával a byl na ni připravený. „Dozvím se to až zítra. Časně ráno odjíždím do Klingenmünsteru ji navštívit. Proto také nemůžu přijmout vaše milé pozvání na čaj. Chtěl bych být včas zpátky v Altenstadtu. Vypadá to na změnu počasí. Nevím, jak brzy budu muset zítra vyrazit.“

„Škoda. Otýlie by se ráda něco o tvé matce dozvěděla. Má o ni velkou starost.“

Ty pokrytče! Chce jen uspokojit svou zvědavost a škodolibost, nic jiného, a ty to dobře víš.

Franz náhle neměl chuť se zdržet ani o chvilku déle. „Takže, strýčku Gregore, pozdravuj ode mě tetu. Chtěl bych se teď rozloučit. A vy, Strombergu, mi ručíte za to, že Lena Krügerová dostane už zítra ráno prvních pět guldenů. Právě jste to slyšel. Jako budoucí mladší šéf firmy, k níž patří také vinařství, se za půjčku zaručuji.“ Znělo to úmyslně jako jen špatně skrytá hrozba.

„Když jsme si to, strýčku, teď vyjasnili a ujistil jsem tě, že pro vinařství nevzniká těmito platbami Leně Krügerové žádné riziko, určitě také souhlasíš.“

Zafixoval Gregora pohledem, a ten proti své vůli nakonec přikývl.

„Veďte v účetnictví každý halíř, který Leně vyplatíte, Strombergu,“ dodal strýc zcela zbytečně, čímž se pokusil si zachovat tvář.

„To se rozumí samo sebou, pane Gerbane,“ odpověděl správce.

„Dobře, takže se tedy loučím a přeju vám oběma příjemný večer.“ Franz si teprve teď uvědomil, že mu nikdo ani nenabídl židli. Otočil se, nasadil si klobouk a vyšel bez podání ruky ven.

V kolesce po cestě do Altenstadtu za pochmurného vlhkého pozdního odpoledne si nechal celou scénu v kanceláři projít hlavou. Co ho spontánně napadlo v hněvu, mu najednou připadalo docela přirozené.

Převzal bych vedení vinařství mnohem radši než vedoucí pozici v obchodě s vínem, vyjasnil si. Práce na vinicích se mi líbila už před pěti lety, když jsem tam musel vypomáhat. Vůbec jsem to nepovažoval za trest, i když teď bych se svou zmrzačenou nohou na manuální práci už nestačil. Jako majitel statku bych mohl opravdu něco udělat pro naše dělníky. Kromě toho bych se nemusel ustavičně vemlouvat do přízně těch arogantních Prusů, aby nakupovali naše vína. To dokáže otec mnohem lépe než já.

Ale nejdřív, pocítil bodnutí, které mu projelo celým tělem jako bolest pokaždé, když na ni myslel, ale nejdřív musím najít Irenu. Doufám, že matka bude v lepším stavu než při mé první návštěvě. Je to moje poslední naděje.

Kapitola 2

Ústav pro choromyslné v Klingenmünsteru

Únor 1871, příštího dne

Franzi Gerbanovi se zrychlil puls, když landauer odbočil na malou venkovskou silnici a po krátké jízdě zastavil před vysokou tepanou železnou bránou. V oblouku nahoře zářil velkými stříbrnými písmeny vyvedený nápis Krajský ústav pro choromyslné Klingenmünster. Franzovi se bolestně stáhl žaludek. Zároveň ucítil tupou pulsující bolest v pahýlu nohy – ozvala se vždycky, když byl rozrušený.

Kočí Riemer sestoupil z kozlíku a zazvonil na mosazný zvonec. Přes rozsáhlý pozemek uzavřený vysokým plotem se rozlehl pronikavý zvuk. Za okamžik se otevřely nalevo od brány dveře malého domku, jenž pravděpodobně sloužil také jako hlídačovo obydlí. Riemer s ním krátce vyjednával, Franz slyšel jen nezřetelná slova „ředitel kliniky“ a „očekáváme ho“.

Hlídač otevřel bránu velkým železným klíčem, uvolnil těžký řetěz, který vchod ještě víc zabezpečoval, a smekl vlněnou čepici.

V noci i nadále padal sníh. Do parku s vysokými stromy bez listí nemocní asi při tak nízkých teplotách na procházku nesměli, takže v slabé přes mraky pronikající sluneční záři se třpytila úplně neporušená sněhová pokrývka. Avšak Franz kouzlo tiché zahradní krajiny nevnímal.

V jakém stavu dneska matku najde? Bude víc při smyslech než před třemi týdny, kdy ji po návratu z války navštívil poprvé? A co řekne ředitel kliniky o její šanci na uzdravení? Při první návštěvě byl ředitel na služební cestě a Franz s ním nemohl promluvit.

Doposud jen od otce věděl, že Pauline je údajně nevyléčitelně nemocná. Loni na podzim se zhroutila v důsledku léta trvajícího užívání opiové tinktury a v kritickém stavu ji odvezli do Klingenmünsteru. V důsledku abstinence drogy dostala křeče a má laudánem nenávratně poškozený mozek, jak mu vysvětlil otec.

Franz při první návštěvě opravdu našel svou nadevše milovanou maminku v žalostném stavu. Byla sice po záchvatu stabilizovaná, ale tak zmatená, že ho ani nepoznala.

Paní Burgerová údajně neví, proč Irena odešla, a Mína mi to nechce říct – takže maminka je moje poslední naděje.

Irena pracovala jako služka v Gerbanově panském domě v Altenstadtu, na předměstí alsaského městečka Weissenburgu, které dřív náleželo Francii a nyní bylo od srpna 1870 anektováno vítězným Německem. Franz se do Ireny vášnivě zamiloval a zdálo se, že Irena jeho city opětuje. Slíbil jí, že nehledě na nízký společenský původ si ji po válce vezme, navzdory silnému odporu otce.

Přesto Irena z neznámých důvodů a s neznámým cílem odešla z domu přesně v ten den, kdy Franz ztratil v bitvě u Sedanu levou nohu. Ani paní Burgerová, hospodyně v Altenstadtu, ani Mína, Irenina nejlepší přítelkyně, ani nikdo jiný, mu nemohl nebo nechtěl říct, z jakého důvodu.

Kola kočáru zaskřípala na štěrku, když Riemer zastavil před hlavní budovou ústavu, který zahájil provoz v roce 1857 a měl se věnovat léčení psychicky nemocných osob. Franz se v minulých týdnech o zařízení důkladně informoval.

Přitom se dozvěděl, že klinika je mnohem moderněji zařízená a pokrokověji vedená než ústav pro choromyslné ve Frankenthalu, kde nemocní za nedůstojných podmínek jen vegetují, a odkud by vlastně mělo zařízení v Klingenmünsteru přijímat nemocné, u nichž je naděje na uzdravení. Ale proslýchalo se, že mezitím je také Klingenmünster přeplněný a že tam chybí, stejně jako v dalších podobných zařízeních, lékaři a školení opatrovníci.

„To platí jen pro nižší třídy, pane Gerbane,“ ujišťoval ho doktor Frey, který byl po léta domácím lékařem rodiny a Franzovu matku po jejím posledním zhroucení do Klingenmünsteru poslal. „Pro pacienty vašeho stavu se dokonce momentálně zřizují dva nové domy s malými soukromými byty, jeden pro muže, druhý pro ženy. Tam se pacientům dostane stejného pohodlí, na jaké byli zvyklí doma. Budovy budou dokončené v několika dnech.“

Wilhelm skutečně Franzovi před odjezdem z Altenstadtu sdělil, že Pauline už týden obývá dvoupokojový byt ve vile pro ženy. Obstaral pro ni také vlastní pečovatelku, která se o ni stará čtyřiadvacet hodin denně. „Vidíš, že mi na tvé matce velmi záleží, Franzi,“ ujišťoval ho otec. „Náklady na její pobyt jsou obrovské. Ale ať už platím cokoliv, stojí mi to za to.“

Franz mu nevěřil ani slovo. Maminka je mu úplně lhostejná. Na srdci mu leží pouze jeho společenský status. Jen proto by mu vadilo, kdyby vegetovala v přeplněné ložnici, přemítal Franz hořce, když si nasadil cylindr a vystoupil z kočáru. Jako vždycky odmítl rámě, které mu Riemer od té doby, co se Franz vrátil domů zmrzačený, starostlivě nabízel. I když ho protéza dneska obzvlášť trápila, zatnul zuby a kulhal nahoru po širokém vstupním schodišti, které bylo zametené a posypané štěrkem proti uklouznutí.

Příjemná služka v bílé zástěrce a čepečku otevřela Franzovi dveře a odebrala mu kabát a klobouk. Riemer odešel do kuchyně pro personál, kde dostane horký čaj a koláč. Franz čekal a mezitím si prohlížel portrét ředitele kliniky doktora Dietricha, který vstupní hale dominoval.

Husté, už šedivé vousy s kotletami, skrývaly spodní část tváře a téměř celá ústa. O to impozantněji vynikal velký, lehce zahnutý nos, který spolu s pichlavýma očima propůjčoval doktoru Dietrichovi vzezření jestřába. Franzovi byl zobrazený muž na první pohled nesympatický. Jeho stísněnost ještě vzrostla, když si uvědomil, že ten muž je neomezeným vládcem kliniky a že ho musí všichni, lékaři, pečovatelé, služebnictvo, a samozřejmě všichni pacienti bez ohledu na svůj stav, na slovo poslouchat.

„Pan Gerban?“ Služka se vrátila, udělala pukrle a nesměle se na něj usmála. „Pan doktor Dietrich vás teď očekává.“

Franz vešel za dívkou do pokoje zařízeného tmavě mořeným těžkým nábytkem, který mu vzdáleně připomínal knihovnu rodného domu v Altenstadtu, protože v něm byly vestavěné až do stropu sahající regály plné knih. Za mohutným perfektně uklizeným psacím stolem se zvedl muž překvapivě malé postavy, kterou portrét ve vstupní hale neodhaloval. Franz přečníval doktora Dietricha o půl hlavy.

„Mladý pan Gerban!“ Ředitel kliniky se naklonil přes stůl a podal Franzovi ruku. „Vítejte v pečovatelském a zdravotním zařízení v Klingenmünsteru!“

„No, vidím, že jste překvapený,“ předběhl doktor Dietrich Franzovu otázku. Úsměv odhalil blyštivé zuby mezi úzkými rty. Pohled, kterým si ho doktor prohlížel, nepřipomínal Franzovi už tolik dravého ptáka – spíš vlka, který hypnotizuje svou potenciální oběť.

„Kdyby záleželo na mně, a ne na bavorské vládě, měl by tento dům slibnější název než seshora nařízený Krajský ústav pro choromyslné, to mi můžete věřit, mladý pane Gerbane,“ pokračoval doktor. „Protože tady dáváme vyléčitelným pacientům nejlepší možnou léčbu a nevyléčitelným, ke kterým bohužel patří také vaše ctěná paní matka, tu nejlepší péči.“

„Aha.“ Franz ztratil nejdřív řeč nad otevřeností, se kterou psychiatr zničil jeho naděje na zlepšení Paulinina zdravotního stavu ještě dřív, než rozhovor vůbec začal. Potom se vzchopil. „Co znamená nejlepší péče?“

„Jen pomalu, mladý pane Gerbane.“ Ředitel kliniky se Franzovi už natolik protivil, že by se nejradši otočil na podpatku a zmizel. Krátce přemýšlel, zda by si měl zakázat to přihlouplé oslovení, se kterým se na něj doktor Dietrich očividně obracel, aby zdůraznil rozdíl mezi ním a otcem Wilhelmem. Zmocnil se ho však pocit, že by mu to Dietrich zazlíval. Nakonec by to ještě odnesla maminka. Ta myšlenka se mu zahnízdila v hlavě a během celého rozhovoru ho už neopustila.

Proto se jen nuceně usmál a nic nenamítal, když mu Dietrich nenabídl místo v pohodlné sedačce před krbem, ale na tvrdé dřevěné židli před svým psacím stolem, kde ho doktor v křesle převyšoval. S díky přijal také tureckou moka kávu, kterou mu na pokyn ředitele služka naservírovala, a proti své vůli musel přiznat, že je skutečně vynikající.

„Jsem rád, že vám chutná, mladý pane Gerbane,“ vyjádřil se Dietrich a ukázal zuby. „Aspoň si uděláte představu, na jak vysoké úrovni se o naše pacienty v první třídě staráme. Když to stav vaší paní matky dovolí, dostává takovou kávu ráno i odpoledne.“

„A co znamená – když to stav mé matky dovolí?“ dostal se Franz konečně k věci. Dietrich si nechal s odpovědí na čas. Opětovně se napil kávy a pečlivě si ubrouskem utřel rty.

Snažil se nedat najevo netrpělivost. Jeho instinkt mu znovu říkal, že by na to Dietrich reagoval negativně.

„Takže, mladý muži. Věda o takzvaných duševních poruchách je ještě mladá,“ začal konečně vykládat poučovacím tónem. „Mnohé zůstává i nám lékařům přes veškeré zkoumání a vědecké bádání dosud jen nedostatečně odhalené, jak už jsem vysvětlil vašemu ctěnému panu otci.“

Odmlčel se. Franzovi se zrychlil puls, ale opět se ovládl.

Doktor Dietrich se na něj upřeně zadíval. „Vaše matka má pravděpodobně už od narození slabší tělesnou konstituci. Slyšel jsem, že je Francouzka?“

„Jak to spolu souvisí?“ Franz se přece jen přestal ovládat.

Doktor Dietrich ho dál nepohnutě sledoval. „Rád vidím, že ve vašich žilách převládá krev německého otce. Umíte se bránit, když se vám něco nelíbí.“

Franz rozhořčením oněměl. To dalo Dietrichovi šanci nerušeně pokračovat.

„Ženy mají beztoho slabší konstituci, mladý pane Gerbane,“ švitořil dál. „Když se k tomu připočte ještě do jisté míry vrozená nervová slabost, rozvine se na tomto základě rychle slabý charakter. Váš ctěný pan otec mi sdělil, že vaše vážená paní matka z toho důvodu po léta brala laudánum, aby se uklidnila. Ta informace je přece správná?“

Franz se souhlasnou odpovědí skoro zadusil.

„Vidím, že se vás to všechno velmi dotýká, mladý pane Gerbane,“ Dietrich ho ostře pozoroval. „Myslíte, že budete dnes vůbec schopný matku navštívit? Nemůžu dovolit návštěvu, která by ji mohla nějak rozrušit.“

Franz se hrozně vyděsil a jen silou vůle se znovu vzchopil. „Jsem v pořádku,“ ujistil doktora.

Ten vycenil zuby jako nebezpečná šelma. „No dobře, válečnému hrdinovi chci věřit, i když bojoval na nesprávné straně,“ neodpustil si ještě posměšnou poznámku.

Franze rozbolely ústní koutky. Přesto se mu podařilo usmát. Na rozdíl od pruských okupantů ve Weissenburgu byl o něm Dietrich dobře informován. Chvíli přemýšlel, kdo asi tuhle informaci psychiatrovi poskytl, zda otec nebo matka. Potom se zase soustředil na jeho vývody.

„Takže budu pokračovat. Je vám známo, že laudánum je preparát vyráběný na základě opia?“

Franz přikývl.

„A jsou vám také známé následky, jaké může mít jeho nadměrná konzumace?“

Franz znovu přisvědčil. „Říká se, že konzumenti se stanou na opiu závislí.“

„Přesně!“ Dietrich zněl teď nadšeně. „Dávka, kterou potřebují k uklidnění, se stále zvyšuje. To můžete u vaší paní matky přece také potvrdit?“

Franz se omezil na stručné ano.

„Zatím o dlouhodobém působení toho jedu moc nevíme,“ tlachal Dietrich dál. „Ale výzkum vychází z toho, že možný důsledek dlouhodobého užívání je nevyléčitelné poškození mozku. Tak by to mohlo být také u vaší matky. Když jsme jí odebrali laudánum, vyvinul se u ní neklid, který jsme nemohli odstranit ani osvědčenými dlouhotrvajícími koupelemi. Nakonec dostala křeče, jako by trpěla epilepsií. Mumlala nesmyslné věci, takže vycházím z toho, že trpí halucinacemi.“

„A co říkala?“ našel Franz řeč.

„Například tvrdila, že jí váš otec usiluje o život.“ Teď zněl Dietrich jako na divadle. „Chce ji zavraždit kvůli jedné služce. Dokážete si něco takového představit?“

Franz seděl jako přimrazený. Takže matka o Ireně něco ví.

„Jakou služku měla na mysli?“ zeptal se tiše.

Dietrich zavrtěl neochotně hlavou. „Na tom přece nezáleží. Kromě toho to nevím.“

„Smím ji teď navštívit?“ Najednou měl Franz rozhovoru s ředitelem kliniky plné zuby. Od něj se už nic podstatného nedozví.

Dietrich stáhl husté obočí a zazvonil. „Zavolejte ošetřovatele, ať doprovodí mladého pána Gerbana k matce.“

Zatímco čekali, ještě dodal. „Protože jste tady už jednou byl, je vám známo, že matka byla nejdřív v nejvyšším poschodí této budovy, kam dáváme pacientky první třídy. Jen opravdu bohaté můžeme ubytovat v nejmoderněji zařízené vile pro ženy. Tam si smějí dokonce vzít vlastní nábytek a jedí stylově samy jako doma, místo ve společné jídelně. Přestěhovali jsme tam vaši paní matku minulý týden, když dorazil její nábytek. Tak má aspoň stálou vzpomínku na šťastné časy svého života.“

Franz neodpověděl. Hrdlo se mu stáhlo.

Dietrich si toho nevšiml. „Je velmi nepravděpodobné, že nás vaše milá paní matka někdy opustí, mladý pane Gerbane. Péče o ni je obzvlášť náročná a v domácím prostředí chybí možnost uklidňujících dlouhotrvajících koupelí.“

Dietrich opakovaně zmínil pro Franze nesrozumitelný termín. Co může znamenat dlouhotrvající koupel? Zrovna měl tu otázku na jazyku, když se ozvalo zaklepání na dveře a objevil se jeho doprovod do vily pro ženy.

Franz se chtěl nepříjemné Dietrichovy přítomnosti zbavit co nejrychleji a radši se už na nic neptal.

Ale velmi brzy se k němu ta otázka vrátila.

Za deset minut už seděl v salonu, jak zde říkali kombinaci Paulinina obývacího pokoje s jídelnou, a čekal na matku.

V prostorách v prvním patře vily, jejichž okna vedla do zimního parku, ho očekávala její soukromá pečovatelka. Měla sesterskou uniformu a představila se jako Rosa.

„Vaše paní matka ještě není úplně oblečená, pane Gerbane,“ vysvětlila Franzovi. „Můžu vám mezitím nabídnout šálek čaje?“

„Nemusíte být matce nápomocná?“ podivil se Franz.

„Doktor Dietrich mě požádal, abych tady na vás počkala. Kromě toho mají koupelny vlastní personál,“ vysvětlila mu Rosa záhadně. „Ten naše pacientky po proceduře zase obléká. Takže o vaši matku je výborně postaráno. Než bude hotová, přinesu vám z kuchyně čaj.“

Franz čekal a rozhlížel se kolem. Hrdlo se mu opět stáhlo, když poznal matčin malý psací sekretář, zasklenou vitrínu s částí míšeňského porcelánu a koberec z malého salonu, který sestra Matilda v minulém roce ušpinila dortem z černého rybízu. Sedací souprava, na níž seděl, a komoda s pozlaceným kováním pocházely z matčiny ložnice v Altenstadtu. Viditelně byl druhý pokoj, v němž Pauline spala, moc malý, aby se tam tyto kusy nábytku vešly. Malý kulatý jídelní stůl ze světlého třešňového dřeva se čtyřmi vyřezávanými židlemi byly nové.

Asi po pěti minutách se dveře otevřely. Rosa mu přinesla čaj a chvilku poté přivezla Paulinu v invalidním vozíku. Franz se zděsil. Už před třemi týdny vypadala matka mizerně, ale dnes ji skoro nepoznal.

Její kdysi výrazné tmavé oči s tmavými stíny hleděly tupě a strnule před sebe. Tvář měla usouženou, vypadala aspoň o deset let starší. Zelené hedvábné odpolední šaty pocházející z altenstadtské garderoby, které jí dřív tak slušely, kontrastovaly nevhodně s tváří bílou jako stěna.

„Dneska se bohužel vaší paní matce nevede zrovna dobře, pane Gerbane,“ vysvětlila Rosa. „Nedá se předpokládat, že vás vůbec pozná.“

„Jak to víte tak předem? Znáte mou matku sotva pár dní.“ Franz si pečovatelku pozorněji prohlédl a zjistil, že je mu zrovna tak nesympatická jako doktor Dietrich. Odhadl ji tak na padesát, byla tedy přibližně stejně stará jako matka. Hubená tvář s úzkým nosem a úzkými rty a lehkým předkusem mu připomínala rejska.

Při jeho otázce stáhla Rosa uraženě rty. „Mám velké zkušenosti při styku s duševně nemocnými pacientkami,“ vysvětlila.

„Ach tak,“ odpověděl Franz, „uvidíme, jestli máte pravdu.“

Předklonil se k matce, přičemž mu překážela protéza, políbil ji na tvář a vzal její ruce do svých. „Maminko, drahá maminko,“ oslovil ji. „To jsem já, Franz, tvůj syn, poznáváš mě?“

V matčině koutku úst to zacukalo. Ale dřív než se mohl zaradovat nad tímto možným znamením, ztuhl hrůzou. Teprve teď zpozoroval, že má nateklé ruce jako nějaká pradlena. Kůži měla vrásčitou a lehce zčervenalou. Když jí povytáhl rukávy šatů, všiml si, že má zápěstí připoutaná k invalidnímu vozíku koženými řemeny.

Hrůza se proměnila v zuřivost. „Co to má znamenat, Roso?“ obořil se na pečovatelku. „Jak to, že připoutáváte matku jako nějakou dravou zvěř? A proč má tak hrubou a oteklou kůži?“

Rosa se mapřímila a klidně se podívala Franzovi do očí. Zřejmě patřil styk s nevzdělanými rozčilenými příbuznými pacientů k jejím profesionálním zkušenostem.

„Vaše matka se právě vrátila z dlouhotrvající koupele,“ vysvětlila mu pevně. „Strávila v ní osm hodin, protože zase dostala záchvat. Když jsme kvůli vaší návštěvě proceduru přerušili, připadalo mi vhodné ji připoutat, aby neublížila ani sobě, ani nikomu jinému.“

„Cože? Co tím myslíte? Moje matka by měla někomu ublížit? Děláte si ze mě legraci?“

Místo odpovědi si Rosa vytáhla rukáv uniformy a ukázala Franzovi dva čerstvé škrábance. „Takhle mě vaše matka poškrábala dneska ráno, když jsme ji vezli do koupele. Nejdřív zuřila a mlátila kolem sebe. Koupel jí naordinoval osobně doktor Dietrich.“

„O čem to mluvíte?“ Náhle se Franz rozhodl. „Chci vidět, jaká je to procedura. Ukažte mi, jak vypadá ta dlouhotrvající koupel, jak tomu říkáte.“

Rosa ho chladně pozorovala. „Máte štěstí, pane Gerbane,“ vyjádřila se s uštěpačným podtónem. „Vaše matka má skutečně vlastní koupelnu, jinak bych vám ten prostor nemohla ukázat. Ostatní vany jsou ve společných koupelnách neustále obsazené. Zdá se, že doktor Dietrich tušil, že se budete chtít o metodách léčby vaší matky informovat. Výslovně dovolil, že vám můžu poskytnout veškeré informace.“

„Výslovně dovolil,“ opakoval Franz. Potom se napřímil.

Za chvíli se nevěřícně díval na vanu z bílého porcelánu, která byla po celé délce zakrytá dřevěným prknem s otvorem pro hlavu.

„Co se tady s matkou děje?“

Rosa zůstala i nadále v klidu. „Dlouhotrvající koupel je nejosvědčenější léčebná metoda pro neklidné pacienty. Voda je teplá, ohřátá přesně na pětatřicet stupňů. Pacienta posadíme do vany a lehce připoutáme řemeny, aby si neublížil. Nakonec se přes vanu položí prkno s otvorem pro hlavu. Tak voda udrží déle teplotu, přičemž se přirozeně nepřetržitě přihřívá, aby teplota zůstala stejná. Vaší matce dávám pod hlavu ještě malý kožený polštářek, aby měla pohodlí.“

Franze napadlo, že se snad přeslechl. Tenhle scénář si nic nezadal s hrůzou nočních můr, které ho čas od času od zážitků z bitev minulého roku pronásledovaly.

„Moje matka sedí osm hodin, nebo i víc, v tomhle mokrém vězení? Připoutaná na rukou a na nohou?“

„Během té doby se o ni výborně staráme,“ bránila se Rosa, která přece jen znervózněla. „Dostává jídlo a pití, kolik chce, a když znečistí vodu, v níž sedí, tak ji hned vyměníme. Kromě morfia, které by vaší matce v příliš velkých dávkách dál poškodilo mozek, je to jediná metoda, jak ji uklidnit. Váš otec výslovně trval na tom, aby měla vlastní koupelnu vedle bytu. Je to jediná soukromá koupelna v celém zařízení!“

Franz toho slyšel už dost. Stoupl si za matku, uchopil držadla invalidního vozíku a odvezl ji zpátky do obývacího pokoje. Potom zápasil s koženými řemeny, jimiž měla připoutané ruce.

„Co to děláte?“ Rosin hlas zněl teď ostře. „Doktor Dietrich výslovně přikázal, že vaše matka musí zůstat připoutaná.“

„Doktor Dietrich?“ zařval Franz. „Na doktora Dietricha kašlu. Hned zmizte a nechte mě s matkou o samotě. Později si ji odvezu domů.“

„To nesmíte, pane Gerbane,“ odporovala Rosa. „Poručníkem matky je váš otec. Jen ten může rozhodnout, jestli půjde domů.“

Přestože zuřil, musel Franz uznat, že pečovatelka má pravdu. Dneska nemohl pro matku nic udělat. „Chci si s ní aspoň v klidu promluvit,“ trval na svém. „Nechte nás teď o samotě.“

„To je proti předpisům, nesmím za žádných okolností vaši matku…“

„Zmizte, nebo se neznám.“ Franz od bojů o Weissenburg a Bazeilles nikdy tak hlasitě nezakřičel. Zvedl výhružně pěsti.

Rosa to vzdala. „To bude mít dohru, pane Gerbane,“ oznámila mu před odchodem z místnosti. „Zavolám pomoc.“

* * *

„Mami, maminko. Slyšíš mě? Rozumíš mi?“

Protože protéza měla ohebné klouby, poklekl Franz přes bolest v pahýlu před matčiným vozíkem. Hladil jí ruce, které uvolnil hned, jakmile Rosa vyběhla ven.

Teprve po třetím oslovení se Paulinina tvář znovu lehce pohnula. „Franzi,“ zablábolila.

„Maminko, daří se ti dobře?“

Sotva znatelné zavrtění hlavou nahradilo slovní ne.

„Postarám se o to, aby ses odtud dostala,“ ujišťoval ji Franz.

Opětovně zavrtěla hlavou. Teprve postupně začal chápat její nezřetelné mumlání.

„Otec? Co je s otcem?“

Pauline se roztřásla po celém těle. Rty se jí nezvučně pohybovaly, víčka se třepotala.

„Chceš mi říct něco o otci? Co je to?“ V náhlém vnuknutí dodal: „Víš něco o Ireně? Kde je?“

„Nevíš?“ Vyložil si její mlčení se stále vzrůstajícím zoufalstvím.

Pauline zasténala. „Otec… nesmí,“ blábolila.

„Co je s otcem? Co nesmí udělat?“ pokoušel se Franz porozumět.

Dole v domě bouchly dveře. Na schodech se ozývaly kroky. Paulinino tělo se zmítalo v křeči.

„Otec… Nesmí! Irena! Dítě! To nesmí!“

Pauline zaťala ruce kolem Franzova zápěstí.

Když se dveře bytu otevřely, změnilo se její blábolení v pronikavé naříkání.

Kapitola 3

Byt rodiny Schoberových v Lambrechtu

Začátek května 1871

Irena sklíčeně poslouchala hlasy, které byly stále hlasitější a pronikaly tenkými stěnami těsného pokojíku. Venku svítalo. Pohled na starý budík jí ukázal, že je krátce před pátou. Ani ne za půl hodiny se musí Emma a její muž vydat na cestu, pokud chtějí být v továrně přesně o šesté.

Normálně Emma Irenu budila před odchodem z bytu. Doposud se dělnický manželský pár, u nichž Irena bydlela v podnájmu, choval ráno zpravidla tiše, aby nevzbudil tři spící děti. Emma a Georg měli dvě dcery, dvouletou Marii a šestiměsíční Theu. Irena porodila před osmi týdny syna Fanouška.

„Říkám ti naposled, takhle to dál nejde!“ Teď uhodil Georg pěstí do stolu. Hned nato začalo jedno z děvčátek pronikavě plakat. Také Fanoušek se v kolébce pohnul a otevřel své téměř černé oči, které zdědil po otci. Irena duchapřítomně strčila kojenci do pusy prst, takže začal cucat, místo aby se dal do křiku.

„Vidíš, cos způsobil?“ Emmin hlas zněl ostře. „Jak ji mám teď utišit, abychom stačili ještě aspoň sníst něco k snídani?“

„Drž hubu, ženská, nebo…!“ Irena si vnitřním zrakem představila Georga, jak proti Emmě hrozivě zvedá ruku. Úzkostlivě se napřímila a přemýšlela, jestli jí přece jen nemá přispěchat do obytné kuchyně na pomoc, přestože si Emma výslovně přála, aby se nikdy do jejich četných manželských sporů nevměšovala.

Přítelkyně si však věděla rady. „No jen mě uhoď, ty grobiáne,“ zaječela. „Jen do toho, natluč mi! Můžeš mi zlomit ještě jednou ruku! Potom nebudu moct tři měsíce chodit do práce a přijdeme ještě o moji mzdu.“

Irena ztuhla v pohybu. Věděla, že Georg není k zastavení, když se opije. Ale to se naštěstí nedalo tak brzy po ránu předpokládat. Skutečně ho slyšela jen něco zaskuhrat.

„Dám tý děvce ještě týden. Přesně jeden týden. Když i potom nezaplatí, vyhodím ji na ulici.“

„Co má asi dělat, když přišla o práci při hlídání dětí? Do přádelny ji Plotzer nevezme, protože je nemocná. A nikde jinde dělnice nepotřebuje.“

Plotzer bylo jméno správce textilní továrny, kde byli Emma a Georg zaměstnaní. Také Irena tam až do porodu v březnu pracovala. Ve vysokém stupni těhotenství pečovala o provoz v kojicí místnosti, v níž dělnice během pracovní doby nechávaly své kojence a malé děti. Tohle místo opatřila Ireně Emma, s níž se seznámila v den příjezdu do Lambrechtu.

„To je mi fuk,“ slyšela ještě Georgovu odpověď, než deprimovaně klesla zpátky do úzké postele. Co si teď počnu? Znovu, jako tak často v posledních týdnech, hrozilo, že ji přemůže zoufalství. Přičemž na počátku se situace v Lambrechtu nevyvíjela vůbec špatně. Práce v kojicí místnosti ji těšila, i když měla sama na starosti kolem patnácti dětí. Ale mzda sotva stačila na zaplacení nájemného a snídaně u Schoberových. O nedělích proto pomáhala Emmě, aby získala další příjem. Obě ženy navlékaly na tenké drátky skleněné perly, které se prodávaly jako levná ozdoba. Překupník platil patnáct krejcarů za krabici. Pokud se jí za osm až deset hodin práce podařilo naplnit dvě krabice, vydělala navíc půl guldenu.

Po večerech si při troše štěstí po třináctihodinové směně v továrně mohla ještě přivydělat nějaké peníze šitím. Dělnice, které žily s rodinami v domě nebo v blízkém sousedství, měly hodně dětí. Musely samy vést celou domácnost, kterou Irena obstarávala spolu s Emmou, a večer byly příliš unavené a někdy také ne dost zručné, aby dokázaly pospravovat oblečení pro rodinu. Díky Emmě, pro niž Irena šila zadarmo, se rychle rozkřiklo, jak je šikovná. Oblečení bylo vzácné a nahradit ho často finančně nedostupné, na rozdíl od pár feniků, které za své služby žádala Irena.

Tím se jí podařilo, že nemusela až do porodu sáhnout na malé úspory, zbylé po zaplacení předraženého pobytu u podvodnické domácí v Landau. Mohla zaplatit porodní bábu a ještě jí pár guldenů zbylo.

Přestože porodní bába tvrdila, že narození Fanouška proběhlo na prvorodičku bez komplikací, pronásledovala posléze Irenu už jen smůla. Stařena jí po porodu špatně sešila hráz, jak rozzlobeně brumlal konečně přivolaný lékař. Ta se zanítila a nechtěla se hojit. Irena dostala vysokou horečku. Byl zázrak, že přitom nepřišla o mléko, a mohla malého i nadále kojit. Ještě teď se otřásla při pomyšlení na bolest, když jí lékař vytahoval stehy ze zanícené rány. Musela si po dva týdny každé dvě hodiny připravovat sedací koupel z léčivých bylin, než mohl doktor rozšklebenou ránu zase sešít.

To bylo před třemi týdny a ona ještě pořád cítila při chůzi bolest. Protože úspory až na pár krejcarů zmizely, vlekla se přesto do továrny, aby se opětovně nechala zaměstnat v kojicí místnosti.

Obtloustlý správce Plotzer si ji chladně prohlížel. „Počítal jsem s vámi už týden po porodu,“ nakrucoval svůj mroží knír. „Spousta žen se vrací do továrny hned druhý den. A to ke strojům, ne na hlídání dětí. Ať je tomu jak chce, vaše místo převzala Erika Bauerová a až na další tam zůstane. Porodí za dva měsíce a bude pracovat v kojicí místnosti také po porodu.“

Emmu, které si Irena večer postěžovala, to nepřekvapilo. „Nikdy jsem tomu chlapovi nevěřila, že je Erika jen jeho zástupkyní.“

„A proč ne? Možná požaduje ještě nižší mzdu než pět krejcarů, které jsem za den dostávala já?“

Emma stáhla pohrdavě rty. „Naopak. Vydělává dvojnásobek. Proslýchá se, že je zdarma ochotná k jiným laskavostem. Tak to provozovala už s mistrem, který má dozor nad přádelnou. Kupodivu ji její natvrdlý manžel Egon nepodezírá, že by dítě mohla mít s někým jiným.“

Irena šokovaně mlčela.

Emma pokračovala: „A takové teď musím svěřovat své děti. Věř mi, u tebe jsem věděla, že jsou v dobrých rukou.“

„Tak nech holčičky přes den tady u mne,“ navrhla Irena spontánně.

Ale naděje, že k ní proto bude Emmin manžel milostivější, se nesplnila. U Schoberů vládl vzhledem ke stále častějším Georgovým opileckým výstřelkům akutní nedostatek peněz. Potřebovali každý krejcar.

„Co je mi do toho, že Erika je děvka,“ slyšela ho mumlat už před týdny. „Hlídání dětí v továrně nic nestojí. Neušetříme tedy ani halíř, když se Irena o holky stará doma.“

K dovršení všeho vypadly v posledních dvou týdnech i objednávky skleněných perel. Tak žila Irena momentálně skutečně téměř úplně na náklady Schoberových, kterým mohla platit jen pár feniků vydělaných šitím.

Ozvalo se váhavé zaklepání na dveře. „Ireno! Jsi vzhůru? My už musíme jít.“ Emma k ní nakoukla štěrbinou ve dveřích.

„Nespím už dlouho, milá přítelkyně.“ V ranním světle viděla, jak se Emma začervenala.

„Moc mě to mrzí…,“ začala, ale Irena jí vpadla do řeči.

„Ty za to přece nemůžeš, Emmo.“ Rozhodně se vztyčila. Když přehodila nohy přes okraj postele, nechtěně zasténala. S nevolí zatřásla hlavou.

„Je mi jasné, že to tak dál nepůjde. Až děti nakrmím, obléknu a postarám se o domácnost, půjdu znovu do továrny. Přece se tam pro mě musí nějaká práce najít.“

Snažila se ignorovat soucit v Emminých šedých očích. „A když tam nic nenajdu, půjdu se poptat jinam. V takovém případě budu muset dneska nechat tvoje holčičky u Eriky.“ Vyhnula se Emmině pohledu.

„To by bylo ještě to nejmenší zlo,“ uklidňovala ji přítelkyně. „Každopádně ti přeju hodně štěstí.“

Přes ta povzbudivá slova zněla Emma rezignovaně.

Usedlost Gerbanových u Altenstadtu

Začátek května 1871, téhož dne

Franz si znechuceně rukou projel odbojné vlasy, které se nedaly uhladit, přestože na ně použil pomádu.

„Nechci přece, aby se mi lebka leskla jak vepřová pečeně,“ zabručel. Ale kudrny, které nosil od návratu z války nakrátko, se jinak nedaly zkrotit. S povzdechem sáhl znovu do kelímku na komodě.

Potom si srovnal kravatu a oblékl vestu a sako. V obchodě ve Weissenburgu se každý den scházeli důležití zákazníci, přirozeně převážně Prusové.

Proti své vůli se Franz podrobil jednoznačně formulovanému pokynu otce, aby chodil do kanceláře korektně oblečený. „Kudrnaté vlasy a ležérní oblečení připomíná spíš románského bohéma než mladšího partnera seriózní firmy,“ připomínal mu Wilhelm. „Usilujeme o přední místo mezi vinařstvími v oblasti. To přece nechceš zkazit.“

„Navíc zachovají strýc a teta mlčenlivost o tvé pochybné roli ve válce jen tak dlouho, dokud z toho budou mít finanční prospěch,“ dodal ještě.

Franz jen vztekle zaskřípal zuby. Po počátečních protestech to vzdal. Kdyby ho Prusové zavřeli, jak by mohl pokračovat v úsilí najít jednoho dne Irenu?

Ve Frankfurtu se sice právě vyjednávala mírová smlouva mezi poraženou Francií a Německem pod vedením Pruska, ale o amnestii pro porušení válečného práva, kterého se Franz dopustil, nebyla řeč.

Doposud vládlo o jeho roli ve válce mlčení. Personál v domě Gerbanových se zachoval loajálně stejně jako jeho francouzští přátelé z Weissenburgu.

Zásobovači pruského vojska kupovali proto bez rozmýšlení Gerbanova špičková vína pro důstojníky i pro vlastní spotřebu, ale především velké množství levnějších druhů pro posádku rozmístěnou v Alsasku, které nyní patřilo k německé říši. Dokonce připojené části Lotrinska byly zásobované vínem ze statku ve Schweighofenu.

Teta Otýlie by ho samozřejmě nejradši okamžitě udala. O tom si nedělal iluze. Už to jednou, v den pohřbu svého padlého syna, zkusila. Proto musel Franz utéct z Weissenburgu a nakonec se přidal k francouzské armádě maršála Mac-Mahona.

Když se po mnoha měsících konečně vrátil domů, jeho velká láska Irena beze stopy zmizela. Dodneška pro to nenašel žádné rozumné vysvětlení.

V zrcadle Franz spatřil svou unavenou tvář. V noci se celé hodiny převaloval z boku na bok a nemohl usnout. Přemýšlel, co se v jeho nepřítomnosti mohlo přihodit.

Irena mě milovala stejně jako já ji. Tím si byl jistý. Kromě toho to potvrdila Irenina přítelkyně Mína, bývalá služka v domácnosti Gerbanových, i když mu tajemství důvodu jejího útěku neprozradila. Zdálo se, že také hospodyně paní Burgerová něco ví. Ale odmítla mu cokoliv sdělit, přestože se jí opakovaně vyptával.

Právě proto mám naději, utěšoval se. Zůstávám v tomhle domě, chodím poslušně do kanceláře ve Weissenburgu, korektně oblečený a učesaný, a snáším panovačného otce a intrikující sestru kvůli Ireně. Protože existuje něco, co se nemám dozvědět, ale jednoho dne to zjistím. Do té doby budu čekat, i když musím navíc tolerovat své odporné příbuzné ze Schweighofenu.

Velké stojací hodiny odbily osmou. Franz se s povzdechem napřímil a vyšel z pokoje. U snídaně překvapeně zjistil, že je tam jen sestra Matilda. Byla nedbale učesaná a nacpaná do růžového županu, který jí byl příliš těsný. Talíř měla jako obvykle přeplněný míchanými vajíčky, osmaženou šunkou a uzenou rybou.

„Otec už odjel do kanceláře?“ zeptal se Franz udiveně. Normálně je Riemer kočárem vozil do Weissenburgu společně.

Matilda zavrtěla hlavou a s plnými tvářemi pomalu žvýkala. Co je pryč maminka, dbá o sebe čím dál tím míň, pomyslel si znechuceně Franz.

Matilda konečně spolkla velké sousto. „Máš si vzít kolesku. Otec jel do Klingenmünsteru navštívit matku.“

„Navštívit matku? A proč mi o tom nic neřekl, jel bych s ním!“

Matilda pokrčila rameny. „Asi právě proto. Chtěl se vyhnout scéně. Máš tam přece zákaz vstupu, pokud se nemýlím,“ odvětila nabubřele.

Franz měl na jazyku vzteklou odpověď, ale včas se zarazil. Jak mu četné zkušenosti ukázaly, nic by to nepřineslo.

Místo toho odhodil ubrousek, který si právě vzal, zpátky na stůl, a vyskočil.

„Takže ti přeju příjemný den!“ S těmi slovy se vyřítil z místnosti tak rychle, jak to jen jeho protéza dovolovala.

Přede dveřmi se zhluboka nadechl.

Pauline, moje nebohá matka.Další důvod, abych se choval konformně. Taky pro ni můžu něco udělat, jen když se nejdřív odevzdám osudu. Přestože mi to přijde hodně zatěžko.

Lambrecht

Začátek května 1871, pozdní dopoledne

Irena táhla s vypětím všech sil malý čtyřkolový vozík, v němž umístila Theu a Fanouška. Za ruku držela Marušku, která vedle ní neochotně ťapala. Cesta z bytu Schoberových do továrny byla dlouhá. I rázně kráčejícímu dospělému trvala aspoň půl hodiny.

S vozíkem se dvěma kojenci, vláčeným přes kočičí hlavy, a se zakopávajícím malým dítětem po boku, se zdála vzdálenost téměř nepřekonatelná. Irena byla na cestě už víc než hodinu, jak zjistila podle hodin na kostelní věži, kterou právě míjela. Doslova se koupala v potu. Maruška se navíc znovu rozplakala. Dvouletá holčička napřahovala hubené ručky a chtěla, aby ji Irena vzala do náruče.

Irena to na část cesty udělala a zaplatila to silnými bolestmi v podbřišku. Lízátko, které koupila u kramáře za pětník, aby Marušku uklidnila a přiměla k další chůzi, už holčička docucala. Její ručka vyklouzla Ireně ze zpocené dlaně. Dítě sebou praštilo o zem a začalo řvát.

Irena se zoufale rozhlédla. Kromě pár chodců, kteří spěchali kolem a vrhali na ni nesouhlasné pohledy, nebyl na ulici nikdo, kdo by jí pomohl. Žádný povoz, který by je vzal kousek cesty s sebou.

Nakonec jí nezbylo než posadit Marušku a Theu do vozíku a vzít Fanouška do náruče. Když se konečně po skoro dvouhodinovém trmácení dostala s těžkým vozíkem před bránu textilní továrny, cítila, že je na konci svých sil. Bolelo ji celé tělo a podbřišek ji pálil jak oheň.

Ani nikdo z dělníků, kteří právě měli polední přestávku, se nepohnul, aby jí pomohl. Těm mužům s šedými tvářemi to ale nemohla zazlívat. Měli za sebou už šest hodin těžké práce a potřebovali pár minut odpočinku, aby snědli z domova přinesenou svačinu a posílili se na pokračování směny.

Irena nejdřív předala Emminy děti do kojicí místnosti a nevšímala si zamračeného pohledu pečovatelky Eriky Bauerové. Schoberova děvčátka měla na péči nárok, protože oba rodiče pracovali v továrně. Fanoušek tu zůstat nemohl, i kdyby Irena byla ochotná ho u své ušmudlané nástupkyně nechat. Byla nezaměstnaná a k personálu už nepatřila.

Před dveřmi správcovy kanceláře si utřela rukávem obnošených šatů pot z čela a rukou přejela husté hnědé vlasy. Když zjistila, že se jí pár pramínků z uzlu uvolnilo, pokusila se je rychle připevnit.

Než stačila zaklepat, dveře se otevřely. Vyšla z nich žena, v níž poznala Elsu, pověřenou dohledem na provoz v přádelně. Vypadala rozzlobeně.

Irena se kolem ní protáhla do místnosti. Správce seděl s ubrouskem ovázaným kolem krku u ešusu, z nějž se linula svůdná vůně hráškové polévky s uzeninou. Ireně se začaly sbíhat sliny. Zároveň pocítila nepříjemný pocit kolem žaludku. K snídani si dopřála jen suchý krajíc starého černého chleba.

„Paní Weberová!“ Zastavil se se lžící uprostřed pohybu. „Co tady zase chcete? Řekl jsem vám přece, že kojicí místnost je trvale obsazená.“

Irena se nadechla a sebrala veškerou odvahu. „Tak vás prosím o nějakou jinou práci, pane Plotzere. Musím bezpodmínečně něco vydělávat, abych uživila sebe a svého syna.“

Plotzer zamířil se lžící k ústům, důkladně sousto rozžvýkal a polkl. Přitom si ji prohlížel od hlavy k patě.

„Běžte z rohu do rohu!“ Poručil jí nakonec. „Co nejrychleji můžete!“

Irena udiveně poslechla, a snažila se ze všech sil nejít moc shrbeně. Nedávno sešitá hráz ji bolela čím dál tím víc.

Ušla jen pár kroků, když Plotzer zavrtěl s politováním hlavou.

„Obávám se, moje milá, že vás nemůžeme využít. Potřebujeme sice naléhavě dělnice k selfaktorům, našim novým strojům dodaným minulý měsíc.“ Selfaktory nebo samopředy se říkalo dopřádacím strojům, v nichž vřetena zakrucovala přást, vycházející z mykacího stroje, na pevná vlákna, která se posléze zpracovávala v tkalcovně na látky.

„Ale dělnice obsluhující selfaktory musí celý den pobíhat sem a tam, aby vyměnily cívky a navázaly zpřetrhaná vlákna. Musí být pohyblivé a šikovné. Obávám se, moje milá, že ani jedno pro vás neplatí.“

Irena cítila, jak ji pálí oči. „Tak mi dejte jinou práci,“ prosila, a uvědomila si, že se jí třese hlas. „Mohla bych přece zametat a čistit stroje.“ Ve výrobních halách se válely po podlaze vlněné smotky a vlákna a pokrývaly celou plochu. Miniaturní částečky vlny se vznášely v prostoru a znečišťovaly vzduch už i tak dost zamořený strojním olejem. Spousta dělníků trpěla onemocněním dýchacích cest.

Plotzer mávl rukou a dal si do úst další lžíci polévky. „To je práce pro děti,“ odpověděl stručně.

Irena se skoro zalkla. Jako každá továrna v Lambrechtu, také tahle zaměstnávala velký počet dětí. Mnoho z nich vypadalo tak neduživě, že Irena pochybovala, že by splňovaly pro práci v továrně zákonem předepsaný minimální věk dvanáct let. Ale domnívala se, že to možná je důsledek podvýživy a nedostatku, který vládl ve všech dělnických rodinách.

„Lituju, paní Weberová.“ Plotzer se vyhýbal jejímu pohledu a věnoval se polévce. „Při sebelepší vůli pro vás nemůžu nic udělat.“

Irena cítila, jak se jí zatmívá před očima, ale vzchopila se. Jestli tady ještě před Plotzerem omdlí, už ji nezaměstná nejen dneska, ale nikdy.

„Ty přece umíš šít,“ ozval se jí za zády hlas. Irena překvapeně zjistila, že tam ještě pořád stojí Elsa. Viditelně zůstala v otevřených dveřích a poslouchala. „Vzpomněla jsem si na to,“ pokračovala předačka, „protože jsi spravila mé švagrové Hedvice zástěru. Steh byl tak jemný, že zástěra vypadá jako nová.“

Irena slabě přikývla. „Znáš někoho, kdo má zakázky na šití?“ Moc si tím sice nevydělá, ale lepší něco než nic.

„Samozřejmě,“ ukázala Elsa na Plotzera. „Dokonce každý den na dvanáct hodin.“

Irena na ni nechápavě zírala. „Šikovnější opravářku na nopování neseženete, pane Plotzere. Opraví vám v látce i ta největší poškození. V každém případě je šikovnější než moje Gerti.“

Plotzer se na Elsu díval s výrazem, který působil zároveň rozzuřeně i pobaveně. Irena od Emmy věděla, že Elsa si může vůči správci dovolit víc než prosté dělnice. Plotzer cenil nejen její odborné schopnosti, ale také směsici přísnosti a starostlivosti, kterou povzbuzovala přadleny k dobrým výkonům.

Nakonec se mu v tváři objevil výraz chladné vypočítavosti. „Vy se prostě nikdy nevzdáte, paní Gläserová,“ pronesl záhadně.

Pečlivě si utřel ubrouskem ústa, přičemž se snažil, aby nenarušil tvar kníru, umělecky vytvořeného pomocí pomády, a namířil na Irenu pronikavý pohled. „Umíte opravdu tak dobře šít, jak tvrdí paní Gläserová?“

Zmatená Irena přikývla.

„A víte, co se děje v nopovací dílně?“

Irena sice název dílny už slyšela, ale byla v továrně příliš krátce, než aby se tím zabývala, protože ženy, které tam pracovaly, neměly děti v kojicí místnosti. Vzpomněla si, že Emma jednou říkala, že tam pracují buď velmi mladé, nebo hodně staré ženy.

Rozpačitě zavrtěla hlavou, protože měla strach, že se tím pro tuto činnost diskvalifikuje. Ale Plotzer začal vysvětlovat: „Při tkaní často zůstanou v látce poškozená místa. Tomu se nedá u složitých mechanických stavů zabránit. Po praní a mandlování přijdou látky před expedicí do opravny. Tam se kontrolují chyby ve tkaní a barvení, které schopná opravářka zamaskuje tak šikovně, že si jich nikdo nevšimne. Troufla byste si na to?“

Irena pocítila slabý záchvěv naděje. Energicky přikývla. „Samozřejmě bych si na to troufla,“ ujistila ho.

„Běhat při té práci taky nemusíte,“ přemýšlel nahlas Plotzer. „Naopak, celý den stojíte na jednom místě. Těžké balíky vám přinesou naši poslíčci, a když je opravíte, zase je odvezou.“

„Takže tam byste pro mě měl volné místo?“ Irena stále ještě nemohla uvěřit svému štěstí.

„Momentálně ne.“ Irenina naděje se rozplynula jako bublina.

„Ale naše Elsa je chytrá,“ pokračoval Plotzer. „Chce svou patnáctiletou dceru bezpodmínečně zaučit na nových selfaktorech. Před půlhodinou jsem ji odmítl, protože si myslím, že je na to Gerti moc mladá. Běhat děvče umí dobře, to ano, ale moc šikovná opravářka bohužel není.“ Těžce si povzdychl, jako by ho Gertin nedostatek osobně mrzel.

„Takže, paní Gläserová! Je to na vaše riziko. Zítra může Gerti začít v přádelně a paní Weberová převezme její místo v nopovací opravně. Pokud však Gerti nebude práci zvládat, rovnou ji propustím. Jste si toho vědoma? Protože jestli je Irena skutečně tak dobrá, nemůže se jí Gerti vyrovnat. A já určitě nevyměním zpátky dobrou opravářku za opravářku průměrnou.“

Irena viděla, jak Elsa polkla. Potom se napřímila. „Přijímám to riziko,“ pronesla a Ireně spadl kámen ze srdce. „Ale po čtyřech týdnech zapracování očekávám pro Gerti stejnou mzdu jako u dospělých přadlen.“

Plotzer stáhl obočí a krátce zapřemýšlel. „Pokud odevzdá stejnou práci jako ostatní ženy, dostane také stejnou mzdu.“

„Opravářka vydělává samozřejmě mnohem míň, paní Weberová. To je důvod, proč má paní Gläserová na výměně zájem.“

Irenu to nepřekvapilo. Ale jakákoliv mzda je lepší než žádná. Nemohla si dovolit být vybíravá.

„Kolik budu vydělávat?“ zeptala se.

„Dva guldeny týdně,“ odvětil Plotzer.

Dva guldeny? Bože, to je čtyřikrát tolik, co jsem vydělávala v kojicí místnosti.

Už chtěla štěstím bez sebe přijmout, ale zpozorovala, že Elsa nepatrně zavrtěla hlavou. Hned si vzpomněla, že za práci v kojicí místnosti dostávala polovinu, než měla podle Emmy požadovat.

Chvilku zaváhala. Co si počnu, když mi vyšší mzdu zamítne? Co když to místo potom vůbec nedostanu?

Vzchopila se a vsadila všechno na jednu kartu. „Je to stejná mzda, jakou dostávají ostatní opravářky?“

„Není,“ prohlásila Elsa dřív, než mohl Plotzer promluvit. „V opravně je za nopování normální mzda tři guldeny. Téměř o polovinu míň, než vydělává přadlena.“

Plotzer se zachmuřil a chvíli přemýšlel. Posléze ho napadlo řešení, aby neztratil před ženami tvář.

„Dva guldeny týdně je mzda během zapracování,“ zahučel. „Když se osvědčíte, zvýší se po dvou týdnech na dva a půl guldenu a po čtyřech týdnech na tři guldeny.“

Elsa zase dala Ireně znamení. Tentokrát sotva znatelně přikývla.

„Tak mi to vyhovuje,“ souhlasila Irena. „Kdy můžu nastoupit?“

„Pokud chcete, třeba hned zítra, paní Weberová.“

Irena přikývla a cítila, že jí spadl ze srdce kámen, který ji tak hrozně tížil. Taky Fanoušek, kterého celou dobu držela v náruči, se pohnul až teď. Uvědomila si, že byl maličký po celou dobu rozhovoru tichý jako myška, jako by tušil, o co jde.

Něžně se podívala na synka a napadla ji znepokojivá myšlenka. Od zítřka ho musím svěřit té nedbalé Erice. Ale prozatím odsunula obavy stranou. Pořád lepší než se octnout na ulici.

Usedlost Gerbanových u Altenstadtu

Začátek května 1871, téhož večera

„Díky, Niemanne. Polévka mi už stačí,“ pokynul Franz sloužícímu, který jim servíroval večeři. „Ale vyřiďte paní Krammové, že na světě neexistuje jiná kuchařka, která by uměla tak vynikající chřestovou polévku.“

Niemann mlčky sklonil hlavu na znamení souhlasu a přešel s mísou k Matildě. Ta si podle očekávání nechala nalít mohutný přídavek. Také Wilhelm Gerban si pořádně přidal.

Když Niemann začal servírovat kuřata, Franz to už nevydržel a zeptal se.

„Jak se daří matce? Dneska jsi ji přece navštívil.“

Wilhelm stáhl husté šedé obočí. Na rozdíl od vlasů, které mu měsíc od měsíce bělely, se barva obočí neměnila. Zadíval se na syna ocelově šedýma očima.

„Daří se jí zaplaťpánbůh konečně mnohem lépe, synu,“ odpověděl formálně a zdůraznil přitom slovo „konečně“.

Franzovi to bylo jedno. Starost o matku zatlačila všechno ostatní do pozadí.

„Takže už ji nepřivazují na celé dny k posteli?“

Wilhelm pomalu zavrtěl hlavou. „Po čtvrt roce je matka už několik dní zpátky ve svém bytě. Samozřejmě jsem za byt hradil horentní nájem i během celého jejího pobytu na pečovatelské stanici. Zaplatil jsem i ošetřovatelku, jinak by se tam Pauline už nemohla nikdy vrátit.“

„Novou pečovatelku, nebo tu hroznou Rosu?“

Wilhelm se zamračil. „Je mi záhadou, co proti té pracovité ženě máš. Tvoje matka o ni dokonce požádala.“

Franz tomu nemohl uvěřit. „Odkud to víš?“

Otec si odkašlal a odložil příbor. „Byl jsem přítomný, když o tom s doktorem Dietrichem mluvila. Už při mé předposlední návštěvě měla právě jeden ze svých jasných okamžiků.“

Franz zaraženě mlčel. Jak hrozně se muselo mamince vést na pečovatelské stanici, že přijala i takovou cenu, jen aby se odtamtud dostala. Protože na jiný důvod téhle prazvláštní prosby nemohl přijít.

Proti své vůli zase pocítil špatné svědomí. Matka údajně po jeho návštěvě v únoru dostala jeden ze svých nejhorších záchvatů zuřivosti. Rozbíjela nádobí a museli zavolat tři pečovatele, aby ji zkrotili, jak mu vyprávěl otec, který několik dnů po Franzově návštěvě, zalarmovaný dopisem ředitele ústavu, přispěchal do Klingenmünsteru.

Ještě téhož večera ji převezli na pečovatelskou stanici. Naordinovali jí sice uklidňující prostředky, ale přesto ji navíc museli připoutat k posteli, jak otec zděšenému Franzovi vylíčil po návratu.

Franze tenkrát z ústavu bezodkladně vykázali. Dietrich mu dokonce pohrozil policií, pokud se okamžitě nevzdálí. Než odešel, udělil mu rovněž časově neomezený zákaz vstupu.

Co maminku tak rozrušilo? Marně si tím měsíce lámal hlavu. O tom, kde je Irena, přece nic neví. Ale něco mi chtěla říct. Co to jen bylo?

„Sníš s otevřenýma očima?“ vytrhl ho z myšlenek Matildin posměšný hlas. „Vystydne ti to výborné kuřátko.“

Odstrčil okázale talíř. „Už nemám hlad.“

Obrátil se k otci. „Když se mamince už vede líp, kdy ji budu moct navštívit?“

Wilhelm si rozhořčeně odfrkl. „Vůbec ne! Jak si to představuješ? Všichni v ústavu včetně mě se těší z toho, že je zase v útulném bytě. Má být znovu týdny zavřená s chudým póvlem? Má být opět zbavená svobody a osobního pohodlí? Na začátku nesměla ani používat záchod, dávali jí pleny jako kojenci.“

Franz se otřásl. O tom nevěděl. Přesto se nevzdával. „A jak víte, že ten záchvat vyvolala zrovna moje návštěva?“

Otec se na něj znovu podíval s nevyzpytatelným výrazem. „Sama to dneska řekla jak mně, tak doktoru Dietrichovi.“

„Cože?“ Franz zůstal jak omráčený. „Co jsem jí údajně tak hrozného udělal?“

„Na to si tvá matka už nemohla vzpomenout. Ale uvědomila si, žes narušil její vnitřní klid. Když se jí doktor Dietrich výslovně zeptal, jestli si přeje tvoje další návštěvy, jasně řekla ne. Dělala na mě přitom tak normální dojem, jako už dlouho ne.“

„Tomu nevěřím,“ zmačkal Franz ubrousek. „Chci, aby mi to řekla sama. Hned zítra pojedu do Klingenmünsteru. Musí mi to povědět do očí.“

„To bych ti neradil,“ odvětil otec, „pokud ji znovu nechceš uvrhnout do neštěstí.“

„To nemůžeš máti udělat,“ promluvila také Matilda. „Je dost zlé, že musí být v ústavu. Ale dokud má svůj malý byt, může si pořád ještě představovat, že je kvůli slabým nervům v sanatoriu.“

„Nechceš, aby na to přišel ten tvůj opěvovaný nadporučík von Wernitz?“ opáčil Franz s jedovatým úsměškem.

„Pana Wernitze vynech ze hry!“ Buclatá Matildina tvář zrůžověla jako prasátko.

„Nejpozději až tě požádá o ruku, budete muset stejně s barvou ven. Maminka těžko dostane povolení odejít z ústavu a hrát dojatou nevěstinu matku.“

„To je fakt. Ty se ale, Franzi, koukej ovládat,“ vmísil se mezi ně přísně otec. „Kdyby se von Wernitz vyjádřil, budu muset stejně pořádně přidat na věnu, abych tu hanbu kompenzoval.“

Rychlým pohledem přehlédl stůl. Dokonce i Matildin talíř byl ještě napůl plný a Franz se jídla téměř nedotkl.

„Mám zazvonit na Niemanna, aby sklidil ze stolu? Chce ještě někdo zákusek?“ Sloužící čekal jako vždy přede dveřmi salonku, který sloužil také jako jídelna, když byla rodina sama nebo měla jen málo hostů. Velká jídelna v prvním patře se užívala jen při zvlášť slavnostních příležitostech.

Matilda už téměř přitakala, ale Franzův pohrdavý pohled ji umlčel.

„Přešla mě chuť, tatínku,“ prohlásila místo toho strojeně. „Franz se chová jako vždycky nesnesitelně.“ Zvedla se od stolu. „Jdu si odpočinout. Wernitz přijde zítra na čaj. Musím vypadat hezká a svěží. Ohlásila se mimochodem také teta Otýlie. Chce bezpodmínečně nadporučíka Wernitze poznat.“

„Prokristapána,“ vyhrkli současně otec i syn ve vzácné shodě. Wilhelm po tom faux pas rozpačitě zmlkl, ale Franz uhodil hřebík na hlavičku.

„Chtěli jsme stejně zítra začít s inventurou, otče. Lepší záminku pro přesčasy si nedovedu představit.“

Matilda našpulila rty, což u ní nevypadalo roztomile. Jen to zdůraznilo její dvojitou bradu.

„Ale já bych ti tak ráda pana Wernitze představila, Franzi. Už se na tebe vyptával, protože ví, žes byl ve válce a dokonce jsi přišel o nohu.“

Franz se posměšně zašklebil a pokusil se ignorovat bolest, kterou zrovna cítil v pahýlu.

„A co mu mám vyprávět? Že jsem bojoval proti němu a jeho lidem?“

„Ale to musíš přece zatajit!“ zděsila se očividně Matilda. „Domnívala jsem se, že jsme se tak domluvili?“ tázavě zvedla oči k otci.

„Taky že ano, Matildo,“ potvrdil otec. „Ale dává smysl, aby se Wernitz a Franz zatím nesetkali. Aspoň dokud tě nepožádá o ruku.“

Byt Schoberovy rodiny v Lambrechtu

Počátek května 1871, téhož večera

Irena si pobrukovala veselou melodii, přičemž krájela oloupané brambory na plátky a potom se věnovala cibuli. Fanoušek spokojeně spal v kolébce – přestěhovala si ji k sobě do kuchyně. Také Marie a Thea už ležely ve společné postýlce. Irena měla radost, že mohla holčičky nakrmit sladkou krupicovou kaší, kterou jim po návratu uvařila. Teď chtěla překvapit Emmu a Georga a připravovala pro ně večeři.

Za peníze na potraviny vděčila Else. Když vyšla s Fanouškem a Emminými dcerami z kojicí místnosti, čekala na ni.

„Tady máš,“ podala jí malý váček. „Je tam třicet krejcarů. Vypadáš napůl mrtvá hlady. Kup pro sebe a děti něco dobrého k snědku.“

Ireně dojetím vyhrkly slzy. Třesoucí se rukou převzala peníze.

„Jak… jak ti to kdy oplatím?“ zakoktala.

„To bude snadné,“ usmála se Elsa trochu ironicky, jen aby zakryla soucit v očích. „Vrátíš mi peníze, až dostaneš svou první úplnou výplatu.“ Otočila se a bez dalších řečí odešla.

Ze samé radosti Irena utrácela lehkomyslně. U hokynáře v chudinské čtvrti, kde bydleli dělníci, obstarala čerstvý černý chléb, mléko a krupici pro děti, brambory, cibuli a kousek másla. Ve své rozjařenosti koupila dokonce homoli cukru a tlustý plát špeku, aby ochutila dětem kaši a dospělým zapečené brambory.

Nevěděla, co má Emma doma, protože jedla u svých domácích zpravidla jen snídani, skládající se z kysela nebo kroupové polévky s krajícem černého chleba. Večer jedla sama v úzké komůrce, protože k vaření nemohla ničím přispět. Její malé zásoby už byly dávno vyčerpané. Po týdny žila z ruky do úst, když dostala peníze za šití. Kdyby jí Emma čas od času něco nepodstrčila, doslova by hladověla.

Když rozpouštěla špek v másle, přepadla ji najednou nepříjemná myšlenka. Co bych vlastně dělala, kdybych nenašla práci a Georg Schober mě vyhodil na ulici? Podívala se na syna spícího se zaťatými pěstičkami a měla jasno. Nemohla bych nechat Fanouška strádat hlady. Nezbylo by mi nic jiného než napsat Míně a požádat ji, aby pro mě vyprosila peníze od Franze.

Franz! Zamyšleně míchala dál vařečkou. Franz, kterého pořád ještě nadevšechno miluje! Franz určitě zkusil všechno na světě, aby ji našel. Vždycky před spaním si představila jeho jemně tvarovanou tvář s vysokými lícními kostmi a tmavohnědýma očima, které Fanoušek podědil. Představovala si, jak prohrábne jeho hnědé kudrny dlouhé až po bradu. Někdy měla pocit, že cítí vůni santalového dřeva vody po holení a jeho mužský pach, když se milovali.

Špek v pánvi vyprskl. Irena se lekla, když zpozorovala, že cennou uzeninu skoro spálila. Rychle do pánve přidala brambory s cibulí, ani ji předem neosmažila.

Měla v očích slzy po loupání cibule? Asi těžko. Tak po tobě toužím, můj milovaný! Už tě nikdy neuvidím. Z hrdla se jí vydral vzlyk.

Franz by určitě hned pospíchal do Lambrechtu, aby jí pomohl. Ale žádal by vysvětlení, proč loni v září zmizela. Irena cítila, jak se jí při pomyšlení, že by mu musela odpovědět na jeho otázky, zrychlil puls. I kdyby zalhala a tvrdila, že už ho nemiluje, a proto ho opustila, jak by to vysvětlila Fanouškovi? Chlapeček už teď vypadá, jako by otci z oka vypadl. A Franz by si snadno spočítal, že jen on může být jeho otcem.

Abych zachránila Fanouška před hladem, musela bych Franzovi způsobit hroznou bolest, která by ho zasáhla víc než moje zmizení. Ale co by mi zbývalo? Franz by nebyl sám sebou, kdyby ode mne nežádal holou pravdu.

Nicméně ta byla hrozná. Fanoušek byl sice Franzův syn, ale zároveň také jeho synovec. Protože Irena a Franz byli nevlastní sourozenci. Wilhelm Gerban, patriarcha rodu, který Irenu před pěti lety přivedl ze sirotčince ve Speyeru a zaměstnal ji jako služku, byl jejich společný vlastní otec.

O tom se Franz nikdy nesmí dozvědět. Zničilo by to jeho štěstí, odcizil by se vlastní rodině. A ani v takovém případě bychom nemohli žít spolu, natožpak se vzít.

Jakmile se Wilhelm dozvěděl o Irenině těhotenství, omámil ji v kanceláři ve Weissenburgu a zavřel na několik týdnů ve sklepě vinařství. Tím ji chtěl donutit, aby šla na potrat. Nejdřív penězi, později argumentem, že většina dětí pocházejících z incestního vztahu se rodí jako duševní nebo tělesní kriplové.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nový začátek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.