Druhá šance

Monika Knápková

Copyright© 2021 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2021 by Monika Knápková

Copyright© 2021 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele či držitele autorských práv.

ISBN: 978-80-7482-367-1 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-368-8 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-369-5 (PDF na CD)

Obsah

Věnování

Druhá šance

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Cizí jazyky

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Věnování

Knížku bych chtěla věnovat mojí milované babičce, která už neměla tolik času, aby si ji přečetla. Věřím ale, že se k ní do nebe, kde odpočívá, dostane.

Také bych ji chtěla věnovat všem ženám, které zažily ve vztahu bolest, ať fyzickou, nebo psychickou, a i přes to všechno začaly znovu milovat a nezahořkly.

S láskou M. K.

Druhá šance

Dívala jsem se z okna, jak prší. Déšť přidával na intenzitě a já jsem se víc zabalila do svého teploučkého županu. V krku mě už tak moc nebolelo, ale doma zůstanu ještě do konce týdne. Plánovala jsem si. Teplotu jsem měla jen zvýšenou. K lékaři jsem ale nešla, takže jsem si do pátku nahlásila dovolenou. Sice v létě budu o ty dny ochuzena, ale to mě v tuhle chvilku vůbec netrápilo. Stejně ji nemám s kým trávit. Kysele jsem se ušklíbla. Vzdychla jsem si a konečně jsem se donutila vstát a jít si uvařit čaj a k němu si připravit chleba s marmeládou. Nic jiného jsem doma neměla. Zítra budu muset na nákup. Snad už nebude pršet. V tom mi začal vyzvánět mobil. Na displeji svítilo jméno Jarka.

„Čau, marode, tak jak je?“ usmívala se do mobilu má kamarádka.

„Ahoj, Jarko, už líp. Co ty? Jsi v práci?“

„To víš, že jsem, ale už se těším domů, na dnešek jsem skoro vůbec nespala,“ hlásila mi.

„Jak to? Něco se stalo?“

„Ne, nic, jen jsem měla divný sny a taky mi je dneska mizerně,“ vzdychla si do mobilu.

„Aha, to mě mrzí. Stav se večer, jestli budeš chtít,“ nabídla jsem jí.

„Uvidím, jestli Petr nemá něco v plánu.“

„Však jasně,“ řekla jsem jen a ona mi pak líčila, jaký měla víkend s tchýní a tchánem. Docela dobře jsem se u toho pobavila. To já jsem se svou tchýní i tchánem měla také dobrý vztah, ovšem jen do té doby, než jsem se odmítla vydat ze všech peněz a zadlužit se ještě víc, než jsem. Jarka je pět let vdaná a na rozdíl ode mě jí to v manželství klape. Sice před rokem potratila v šestém měsíci a od té doby se jí nedaří znovu otěhotnět, ale manžela by jí mohla kterákoliv ženská závidět! Já jsem ve třiatřiceti rozvedená a děti jsme nějak nestihli. Někdy lituju toho, že děti nemám, necítila bych se tak sama, ale na druhou stranu, to že jsem s mým bývalým manželem děti neměla, tak to byla vlastně výhra. Jsem rozvedená skoro rok a stále to bolí. Od té doby jsem nikoho jiného neměla. Nemám na chlapy ani pomyšlení. Jedna hodně bohatá zkušenost mi stačila. Nazvala bych to svou největší prohrou v životě! Jsem zadlužená s bolavým srdcem, ale živá, jak by řekly obě mé nejlepší kamarádky, Jarka a Denisa. S Matějem byl život jako na houpačce a někdy jsem měla pocit, že je to jako z blbýho snu, co všechno jsem s ním zažila. Tolik nocí, co jsem nespala, trápila se, čekala jsem na něho, až přijde domů. Radši snad ani nechci vzpomínat! Tuhle životní kapitolu bych nejraději ze svého života vymazala. Kéž by to šlo!

Ráno jsem se vzbudila nezvykle brzy. To je jak naschvál, když nemusím vstávat, jsem už kolem sedmé vzhůru, a když chodím do práce, spala bych, až bych brečela! Líně jsem se ve své vyhřáté posteli protáhla a vylezla jsem, abych si mohla uvařit kávu. Dneska jsem už na něho měla hroznou chuť. V tom mi na mobil přilétla zpráva.

AHOJ, NECHCES JIT NA KAFE?

Psal mi můj ex manžel! Odložila jsem prázdný hrníček na linku a celá jsem se našponovala. Nechápu, proč zase otravuje! Že by ho ta jeho odkopla? Nebo snad on ji?

CAU, JSEM NEMOCNA, TAKZE NECHCI. odepsala jsem a konečně jsem si kávu uvařila. Sedla jsem si ke stolu a čekala jsem, jestli se ještě ozve. Snažila jsem se dělat, že mi to je jedno, vždyť to tak občas dělal, ale pravdou je, že by mě zajímalo, copak se stalo. Ať jsem si to zakazovala sebevíc, přála jsem si, aby se mu všechno, co mi udělal, vrátilo! Vím, že bych neměla, ale já jsem si nemohla pomoct! Nenáviděla jsem ho za to, jak se ke mně choval, jak mě podváděl – a přitom věděl, jak se tím trápím!

TAK SE MUZU STAVIT ODPOLKO?

Zase mi přišla zpráva. Hm, tak to se asi něco děje. Nemám na něho vůbec náladu, a navíc mě to akorát zase rozhodí! Nechápu, proč už mi jednou pro vždy nedá pokoj!

DOBRE, ALE JEN NA CHVILKU.

Pak jsem si další půl hodinu nadávala, jak jsem pitomá! Jenže zvědavost byla silnější, protože jsem chtěla nějaké to zadostiučinění! Pokud ovšem někdy přijde.

Kolem půl čtvrté se mým bytem rozezněl zvonek.

„Ahoj, pojď dál…“ řekla jsem Matějovi, který stál za dveřmi. Prošel kuchyní a v obývaku se automaticky posadil do křesla.

„Dáš si čaj nebo kafe?“ ze slušnosti jsem se zeptala. Nejraději bych mu ale dala facku, protože jenom jsem ho uviděla, okamžitě jsem si vzpomněla na ty hnusy, co mi dělal!

„Kafe, díky. Co ti je, že jsi marod?“ zeptal se sebejistě.

„Jsem jen nastydlá, ale už je to lepší,“ křikla jsem na něho z kuchyně. Na to už nereagoval.

„Tak copak se děje?“ zeptala jsem se ho, když jsem před něho postavila kouřící hrnek.

„Nic, co by se jako mělo dít? Jen jsem se stavil na kus řeči,“ mírně zaútočil. Znala jsem tohle jeho chování, a tak mi bylo jasný, že se opravdu něco děje! Měla jsem z toho škodolibou radost.

„Aha, tak v poho… a jak se máš?“ usmála jsem se.

„Jo, já se mám dobře, to víš, žádný nervy, prostě všechno v klidu klape,“ usmál se falešně.

„Tak to ti přeju, já se mám taky dobře,“ řekla jsem a naše konverzace mi najednou přišla strašně trapná!

„Hlavně jsem se stavil, protože potřebuju papíry od soudu, kvůli alimentům.“ Vylezlo z něho. Jasně, přišel, protože má zřejmě problémy se svou bývalou, co ji měl ještě přede mnou. S ní dítě má a ona ho dost, co se peněz týká, drtí. Ale přeju mu to! Takže jsem zase vlastně měla pravdu, že se něco děje.

„Nic nemám, všechny papíry jsem nechala u tebe v bytě,“ pokrčila jsem rameny a schválně jsem použila větu, u tebe v bytě. Ne v našem bytě. Nikdy jsem se tam totiž necítila jako doma, a to jen díky němu!

„Máma říkala, že je máš určitě u sebe, já je nikde nemůžu najít,“ odpověděl a napil se kávy. Udělal divný obličej, protože mu moje káva nechutnala. Vždycky říkal, že já kávu vařit neumím. K smíchu. Neuměla jsem podle něho vlastně nic.

„Tak počkej, podívám se, ale vážně si myslím, že nic tvýho tu nemám,“ vstala jsem a odešla jsem do ložnice. Chvilku jsem se prohrabovala v modrých deskách, kde jsem objevila papíry s jeho jménem. Matěj Benýšek. Od soudu to ale nebylo.

„Mám tu jen tohle, bohužel,“ řekla jsem a podala mu papíry.

„Hm, tak to mi moc nepomůže,“ vzdychl si.

„Tak si to budeš muset vyžádat, určitě někde mají originály,“ napadlo mě. Pak jsem toho litovala. Proč bych mu měla pomáhat já? Ať si mu pomáhá ta jeho stará nádhera! Jen jsem na ni pomyslela, začal mu vyzvánět mobil. Podle hlasu jsem poznala, že mu volá ženská. Určitě ona! V tu chvilku jsem málem vyletěla z kůže! Ne že bych žárlila, spíš ta zlost a křivda, jaká ve mně stále převládá, mi pokazila náladu. Holky říkají, že mám být ráda, že si ji našel, aspoň jsem se ho zbavila. Možná mají pravdu. Ne, vím, že mají pravdu, jenže já se cítím ponížená, že mě vyměnil zrovna za ni!

„No nic, půjdu,“ řekl a asi čekal, že ho budu zdržovat.

„Ok, tak se měj,“ řekla jsem. Vstala jsem jako první a šla jsem ke dveřím. On mě tiše následoval.

„Tak čau,“ řekl bez úsměvu a odešel. Ani se na mě nepodíval. Bylo mi všelijak, ale za veliký posun jsem považovala to, že se mi nechtělo brečet. Vlastně to, že se dneska stavil, tak to se mnou nic neudělalo. Že bych se už opravdu z toho dostala? Jasný, vztek na něho mám pořád. Stejně mu asi nikdy neodpustím. A hlavně mu neodpustím, že mě podváděl, že mě vyhazoval od nás z bytu a že mě mlátil. Že mě sprostě nadával a že mi neustále lhal. Že chlastal a občas i fetoval. Není výhra, že teď to zažívá jiná? I když pravdou je, že k ní se zatím chová prý slušně. Moc tomu nevěřím, ale ona to všude vypráví. Prý jsem to s ním neuměla. Takže, když to tak shrnu, tak jsem vlastně za všechno mohla já! K smíchu.

Musela jsem si jít pustit televizi, abych nějak zaměstnala svoje myšlenky! Nechtěla jsem se vracet do minulosti. Večer jsem si pustila film, který jsem si odpoledne stáhla, do misky jsem si nasypala chipsy a bylo mi fajn.

O víkendu se za mnou stavily obě moje kamarádky a já jsem byla víc než ráda! Kamarádíme spolu od střední školy a jsme opravdu nerozlučná trojka! Každá jsme jiná a tím se náramně doplňujeme.

„Holky, včera mě tak nasral Radek, že jsem si řekla, že ho dám do třináctého znamení,“ pronesla Denisa.

„Copak ti udělal? To muselo být něco vážnýho, když ho chceš dát mezi odpadlíky,“ smála se Jarka.

„Chtěla jsem po něm, aby se mnou šel v neděli na koncert, a on mi řekl, že má něco důležitějšího. Tak se ho ptám, co je přednější než já, a on s ledovým klidem opáčil, že v televizi dávají fotbal!“ čertila se Denisa.

„A co to má být za koncert?“ zeptala jsem se.

„Mozart.“

„Hm, tak to bych taky nešla, nedivím se mu,“ usmála se Jarka.

„Ne, prostě tohle přehnal,“ stála si na svém Denisa.

„Prosím tě, kvůli tomu ho nemusíš dávat do třináctého znamení, tam patří daleko horší,“ mávla jsem rukou a napila jsem se vína. Docela mi chutnalo.

„Jo, přesně, Nela má pravdu, tam patří ten její bývalej debil, a pak i ten magor, jak to na ni zkoušel na prvním rande,“ pokyvovala hlavou Jarka a taky se napila vína.

„Myslíš toho Zdenka?“ zeptala jsem se.

„Přesně toho myslím.“

„Ty kráso, to byl strašněj magor! Na prvním rande chtěl orál ve výtahu. Nejsem puritán, ale vůbec jsem ho neznala, a ještě byl hnusnej, fuj!“ vyskočila mi z té vzpomínky na těle husí kůže. Jsem zřejmě smolař od přírody, co se chlapů týče.

„No tak to byl magor a patří tam, to je jasný, ale poslední dobou mi přijde, že Radek je jinej, nebo prostě máme krizi. Hele, dolej nám víno,“ napomenula mě Denisa a ukázala mi na svou prázdnou skleničku.

„Holky, v týdnu se tu stavil Matěj,“ řekla jsem jim, když jsem dolévala víno. Obě na mě vykulily oči.

„Co chtěl ten kokot?“ zeptala se nelichotivě Denisa.

„Prý jestli u sebe nemám papíry kvůli jeho alimentům.“

„Doufám, že jsi mu je nedala, i kdybys je měla,“ odfrkla si Jarka.

„Nedala, protože jsem je neměla,“ pokrčila jsem rameny.

„Ještě je s tou krávou?“ zeptala se Denisa.

„Je, volala mu,“ informovala jsem ji.

„Já jsem je včera potkala v Tescu. Byli na nákupu. Schválně jsem se dívala, kdo to bude platit – a jasně, že ona! Bože, ona je tak pitomá! Opustit děti, manžela a tak krásnej barák!“ kroutila hlavou Jarka.

„Tak všichni to vědí, že je s ní jen pro prachy a pro to její luxusní auto, co platil chudák manžel, jen ona ne,“ zazubila se Denisa.

„Třeba jim to klape…“ řekla jsem.

„No tak to asi těžko, to by on nesměl být psychopat a debil!“ zase se s tím nepárala Denisa

„Ona všude vypráví, že jsem to s ním neuměla…“ vzdychla jsem si.

„Nelo, nemyslíš snad, že všechno byla tvoje vina? Tohle už máš snad za sebou, ne? Jen si vzpomeň, jak tě před Vánoci zmlátil a vyhodil v noci ven!“ připomněla mi Jarka. To byla poslední kapka, pak už náš vztah nešel zachránit. Jestli ovšem někdy zachránit šel.

„Ale ne, jen mi je od včera divně. Prostě mě to zase všechno mrzí… to, jak vyhodil věci, co jsem do bytu kupovala… vždyť mi s ním bylo někdy fajn,“ řekla jsem tiše a nebezpečně mě zaštípalo v nose.

„Vykašli se na vzpomínání na hezký zážitky a už mu neber telefon, když zavolá, a zase s ním přeruš veškerý kontakt!“ řekla docela rázně Denisa.

„Já vím, neměla jsem mu psát, ať se staví, jenže jsem si myslela, že třeba bude dolejzat, že konečně dostanu nějaké zadostiučinění…“

„Počkej, nechceš nám tady říct, že kdyby chtěl, vrátila by ses k němu?“ vykulila na mě dneska po druhé oči Jarka.

„Ne, to vůbec ne! Nejsem pitomá!“ bránila jsem se.

„To doufám!“ řekla Denisa.

„Neboj se, ona mu to Karma vrátí, teď ještě ne, ale potká ho to, to se neboj, jen třeba ty to neuvidíš, nebo ti to bude už jedno,“ pokrčila rameny Jarka a já jsem si vzdychla. Jak mi víno mírně lezlo do hlavy, tak ve mně nechávalo pocity smutku. Ne po něm, ale po tom, jak všechno špatně dopadlo. Nedokázala jsem nikdy pochopit, proč se ke mně tak zle choval. Snažila jsem se, ale přece není normální, aby mi v mých letech zakazoval kamarádky nebo abych se stýkala se svými rodiči. Aby na mě všechno sváděl, aby mě mlátil, citově vydíral. Holky o mě měly jeden čas strach. Bály se, že mi něco udělá, ale v tomhle jsem si byla jistá, že sice mi facku občas dal, ale nikdy by mě víc neublížil. Dokonce jsem chodila i k psychologovi, abych se z toho dostala, ale moc mi to nepomohlo. Můj psycholog mi totiž řekl, že on vykazuje známky narcismu a že to je jasný manipulátor, a to, že jsem odešla, byla nejlepší volba. Dokonce mi i řekl, že mi bude trvat o něco déle dostat se z takového vztahu do normálu, ale že to zvládnu. Podle něho jsem totiž já byla ta normální. Aspoň jedno pozitivum. Ale ani tak se necítím, jak bych chtěla.

Usínala jsem s těžkou hlavou, a nejen kvůli vínu. Holky odešly kolem půl jedné ráno, ale nakonec to bylo s nimi fajn. Ostatně jako vždycky.

V pondělí ráno jsem už zase běžela do práce. Vůbec se mi po týdnu nechtělo! Pracuji v malé firmě, jako asistentka obchodu. Práce mě baví a hlavně je dobře placená, ale občas se mi prostě nechce nic, a tedy ani chodit do práce. Pozdravila jsem se s těmi, co už seděli na svých místech, a skoro celé dopoledne jsem se věnovala svým povinnostem. Díky tomu, že jsem tu týden nebyla, jsem toho měla víc než dost. Pracovní den mi uběhl neskutečně rychle, a když jsem se cestou domů stavila po obchodech, zase jsem se cítila v pohodě. V rámci možnosti. V potravinách jsem si dokonce koupila pizzu a k ní víno a plánovala jsem si, že si večer zapálím svíčky a prostě si udělám pohodový večer. Co na tom, že sama?

Celý měsíc byl stejný. Den za dnem, až jsem se dostávala do jakési apatie! Holky mě nutily jít k nějakému terapeutovi, co prý umí odbourat stres z rozchodu. Dokonce Jarka byla tak rychlá, že mě k němu objednala! Myslela jsem, že ji přetrhnu. Neměla jsem totiž nejmenší chuť někam chodit – a ještě ke všemu za nějakým šarlatánem!

„Zítra ráno jdeš k tomu Semerovi, nezapomeň! Dalo mi to hodně přemlouvání, aby tě vzal,“ připomněla mi Jarka.

„Půjdu, ale jen kvůli tobě! Štveš mě, víš, že jsem říkala, že už k nikomu nepůjdu, je to k ničemu. Navíc se cítím fajn, jen teď nemám náladu,“ říkala jsem naštvaně do mobilu.

„Nemáš náladu? Hm, poslední čtyři roky!“

„S Matějem to nemá co dělat,“ lhala jsem sobě i jí.

„Bez debat, zítra v osm ráno tam buď. Tak se zatím měj a v osm večer se u tebe s Denisou stavíme, všechno nám řekneš,“ zavelela a položila telefon.

S velkou nechutí jsem otevřela notebook, abych se podívala, kde vlastně ten Semera bydlí, protože to mi Jarka jaksi zapomněla říct. Dala jsem do vyhledávače jeho příjmení a okamžitě na mě vyskočilo několik Semerů! Přemýšlela jsem, jak se vlastně jmenuje jménem. Myslím, že říkala Tomáš. Jasný, tak to bude tady. A vida, je to jen kousek od mého paneláku. Je to v té luxusní čtvrti na okraji Pardubic. To najdu hravě. Zaklapla jsem notebook a chystala jsem se do postele.

Ráno jsem vstávala s takovou nechutí, že jsem vážně měla chuť se na nějakýho šarlatána vybodnout! Samozřejmě že jsem se ustrojila, nastoupila do auta a rozjela se směr pan Semera. Našla jsem to docela hravě. Tomu to asi pěkně vynáší, když má takový luxusní barák! říkala jsem si, když jsem vystoupila z auta a obdivně jsem si prohlížela výstavní palác! Nádherné keře a květiny dávaly vyniknout zelenému trávníku. Zámková dlažba byla krásně čistá, jako by snad po ní nikdo nechodil. Otevřela jsem si branku, která k mému překvapení byla odemčená. Vlastně proč by nebyla, když mě čeká, pomyslela jsem si a opatrně jsem zmáčkla zvonek. Za chvilku jsem slyšela kroky, a když se otevřely dveře, stál v nich chlap, kterému mohlo být tak čtyřicet. Byl docela vysoký a ramenatý a hlavně vážně fešák! Tmavé vlasy na kratičko ostříhané a jeho tvář byla oholená do hladka. Oči měl modré a na sobě kalhoty a bílou košili. Zdál se být překvapený, že mě vidí.

„Dobrý den, jdu na objednání kamarádky,“ vysypala jsem ze sebe a chlap zvedl obočí a divně si mě měřil.

„No, Jarka, teda paní Konečná, vám volala a sjednala mi s vámi schůzku,“ upřesnila jsem. Chlap zase na mě divně koukal a pak mi pokynul, abych šla dál, a najednou jsem v jeho tváři viděla pobavení. Hala byla naprosto okouzlující! A když jsem přišla do obývacího pokoje, zatajil se mi dech, jak to tu bylo krásný! Všechno sladěné do naprostého detailu. Vše tu mělo buď smetanovou, fialkovou, nebo šedou barvu. Musela jsem se držet, abych nezírala s otevřenou pusou, jako Kelišová ze Slunce, seno…! Stihla jsem si ještě všimnout, že na krbu je spousta fotek. Posadila jsem se na velikou šedivou sedačku a pan Semera se posadil proti mně do křesla.

„Tak povídejte,“ pobídnul mě a v jeho očích se mihl smích.

„No, já víte… jsem se rozvedla, před rokem a holky, jako kamarádky si myslí, že jsem se z toho ještě nedostala a že vy mi pomůžete…“ vysypala jsem ze sebe a připadala jsem si jako naprostý idiot! On se pousmál a zvláštně si mě prohlížel.

„Máte jméno?“ zeptal se.

„Promiňte, Nela Benýšková. Já jsem už chodila k psychologovi, on mi řekl, že se z toho za nějakou dobu dostanu. Můj bývalý manžel byl tak trochu psychopat… docela jsem si s ním užila. Přes občasné facky, vyhazování z bytu, jeho závislosti na alkoholu a někdy i drogách… prostě bylo to docela peklo. Moje kamarádky si myslí, že jsem se v tom zase začala plácat, proto mě poslali za vámi…“ vyprávěla jsem mu a chlap se pořád na mě díval a neřekl ani popel!

„A plácáte?“ zeptal se vážně.

„Ne! Jen mám teď takový blbý období, nic se neděje, všechny dny jsou na vlas stejný a někdy se cítím sama… ale žádnýho chlapa nechci ani vidět! Jsem z nějakýho vztahu vyléčená!“ skoro jsem vykřikla. Semera se na mě zase dlouze díval, až jsem z toho začala být nervózní!

„No, paní Benýšková, musím vás zklamat, asi jste si mě s někým spletla,“ usmál se.

„Prosím? Jak jako spletla?“ nechápala jsem.

„Jmenuju se sice Semera, ale Tomáš,“ řekl.

„Já vím…“ stále jsem nechápala.

„Nejsem žádný psycholog nebo terapeut, za kterým vás poslala vaše kamarádka, asi jste si mě musela splést s jiným pánem, který se takovým věcem věnuje,“ zase se usmál. Mile.

„Cože? Já…“ a pak mě to došlo! Na netu bylo těch Semerů víc a já si vybrala tohohle! Vůbec nechápu, že jsem se nepodívala líp! Bylo mi neskutečně trapně, že jsem zrudla až po kořínky vlasů! A pak jsem zbledla.

„Ježiš, promiňte! To je tak trapný!“ omlouvala jsem se.

„Nic se nestalo, docela jste mě pobavila. Samozřejmě ne vaší situací, ale tak celkově. Dáte si vodu, jste bledá…“ řekl.

„Ne, nic si nedám… já… omlouvám se, opravdu. Půjdu a nezlobte se, že jsem obtěžovala!“ koktala jsem. Vstala jsem a chystala se k odchodu. Samozřejmě že jsem zakopla o nohu u stolu!

„Vážně se nic nestalo,“ řekl s úsměvem a šel mě doprovodit.

„Tak… nashledanou,“ pípla jsem a ani jsem nečekala, jestli mě odpoví na pozdrav! Letěla jsem jako splašená po té úžasné zámkové dlažbě. Ty kráso, takovej trapas! říkala jsem si v autě nahlas a pak jsem dostala strašný záchvat smíchu! Smála jsem se tak moc, až mi tekly slzy. Když jsem se konečně uklidnila, nastartovala jsem a jela jsem do práce. V práci jsem se okamžitě vrhla na počítač, kde jsem vyhledala Tomáš Semera. Vyskočila na mě stránka, kde bylo psané, v čem podniká. Dokonce tam byla i jeho fotka. Vypadal vážně hezky! Takovej trapas! říkala jsem si snad po miliontý! Nechápu, že jsem si toho nevšimla už včera, že to je pan podnikatel v úplně jiném oboru, než je šarlatánství! Ani jsem radši nechtěla myslet na to, co všechno jsem mu o sobě nakecala! To se asi pobavil! Okamžitě jsem vzala do ruky mobil a napsala jsem na naši skupinovou konverzaci, mým kamarádkám, ať počítají, že si dneska dáme víno! Že jsem zažila šok! Nic víc jsem nenapsala, takže vím, že obě budou hodně napnuté.

Jako první se přiřítila Jarka.

„Tak povídej! Byl dobrej, viď? Petra říkala, že sice to je dědek a na první pohled že je protivnej, ale vážně jí pomohl,“ říkala udýchaně a já měla sto chutí ji něčím křápnout, že mi tohle neřekla už včera! Pak bych věděla, že ten Semera není tamten Semera, kterého mi dohodila!

„Počkáme na Deni,“ řekla jsem a šla jsem do kuchyně pro tři skleničky a lahev vína a to, které přinesla Jarka, jsem dala do lednice. Asi za deset minut už v mém obýváku seděla i Denisa a já jsem začala vyprávět. Musela jsem několikrát přerušit svou story, protože obě dvě byly polomrtvé smíchy! Chvilkama jsem je musela okřiknout, aby na mě nepřišla sousedka, protože to byl docela rachot, jak se ty dvě smály!

„Ty vole, Neli, já to snad nerozchodííím…“ smála se Denisa a Jarka nebyla schopná mluvit dalších pět minut.

„Tak mně to teda v tu chvilku tak směšný nepřišlo!“ trošku jsem se čertila, ale jen na oko.

„Já ti psala na whatsapp, adresu a jak se jmenuje,“ říkala uslzená Jarka.

„Mně nic nepřišlo…“ hájila jsem se, ale vzala jsem do ruky mobil – a vážně jsem tam měla od Jarky zprávu, ale nějak jsem si jí včera nevšimla!

„Ty jsi fakt hvězda! Já se z tebe potento! Už toho nechte, bolí mě břicho!“ smála se Denisa a já jsem se k ní přidala a dalších pár minut jsme se smály všechny jako blázni.

„Jsem ráda, dámy, že jsem vás pobavila! Tak na zdraví,“ zvedla jsem konečně sklenici s vínem.

Pak jsem jim ukazovala toho nepravýho Semeru na notebooku.

„Ty jo, ale fakt kořen!“ chválila ho Jarka a Denisa se k ní přidala.

„To jo, a ten barák! Normální palác a jak to tam měl krásně zařízený…“ rozplývala jsem se.

„A má manželku?“ zajímalo Denisu.

„Nevím, ale jasně že asi má! Takovej chlap sám nebude. Vlastně na krbu měl fotky dětí,“ pokrčila jsem rameny.

„Škoda, vážně kus!“

„Prosím tě, i kdyby byl sám, myslíš si, že by o mě zavadil? Takovej pracháč?“ smála jsem se.

„Proč by ne? Vzpomeň si na Pretty women…“ řekla zasněně Jarka.

„Jo, akorát že Nela není šlapka a Semera není Gere,“ usmála se Denisa.

„Přesně,“ souhlasila jsem s ní.

„Počkejte, říkám vám, že z toho bude love story,“ zvedla prst Jarka, jakože tomu vážně věří!

„Ty jsi praštěná!“ kroutila jsem nad ní hlavou.

Celý večer byl strašně fajn a já jsem si po několikáté uvědomila, jak strašně jsem vděčná za to, že mám takové super kamarádky! Když nad tím tak přemýšlím, tak jsem se snad za celou dobu ani jednou nepohádaly. Jasně, pokaždé není ta správná nálada, ale vždycky jsme si vyšly vstříc, a hlavně se dokázaly pochopit, stát při sobě – a to je to nejdůležitější. A o tohle jsem málem kvůli Matějovi přišla! Jarku mám ráda pro její klid a takovou rozvahu. Vždycky mi dokáže dobře poradit a otevřít oči, aspoň na chvilku. Je menší než já, má kratší tmavé vlasy a skoro nikdy se nemaluje. Tím, že je od přírody výrazný typ, tak vlastně šminky ani nepotřebuje. Denisa je živel. Nikdy nezkazí žádnou srandu a vždycky nazývá věci pravým jménem. Je to drobná blondýnka s vlasy úplně na krátko. Za celou dobu, co ji znám, tak jsem ji nikdy neviděla s delšími vlasy. Já mám světle hnědé dlouhé vlnité vlasy. Myslím, že ty jsou na mě nejzajímavější. Možná ještě oči a taky mám pěknou postavu. Takže, když to tak shrnu, tak jsem sama se sebou vlastně spokojená. Teď, co nejsem s Matějem, protože jemu se na mně pořád něco nelíbilo, bohužel. Hodně mi snížil sebevědomí, ale naštěstí už se mi zase částečně zvedá.

Po víkendu, který jsem skoro celý strávila v posteli, protože venku, na to, že byl duben, bylo sychravo a mrholilo, jsem přišla do práce. Byla mi zima, a tak jsem si hned šla do malé kuchyňky uvařit čaj.

„Ahoj, Neli, tak co, jakej byl víkend?“ zeptala se mě kolegyně Dana.

„Ahojky, jo docela fajn, bylo sice šeredně, ale mně to nevadilo. Koukala jsem na filmy a hověla si v pelíšku. Dneska se mi teda vůbec nechtělo!“ vzdychla jsem si.

„Taky se mi nechtělo! Myslela jsem, že ani nevstanu!“ zívla si Dana a pak jsme se obě dvě rozešly ke svému stolu.

„Dobrý den, hledám paní Benýškovou,“ zaslechla jsem.

„Sedí úplně na konci kanceláře,“ ukazoval mu Lukáš.

„Nela Benýšková?“ ptal se mě chlap.

„Ano,“ řekla jsem zmateně.

„Prosím jen podpis, že jste si převzala zásilku,“ pokračoval a já si najednou všimla krásné kytice růžových růží!

„Ježiš, od koho to je?“ vyhrkla jsem neomaleně.

„To nevím, jsem jen poslíček,“ pokrčil rameny týpek, předal mi tu úžasnou kytici a odešel. Holky obdivně koukaly a ptaly se mě, od koho to mám. V první chvilce mě napadl Matěj. Určitě se chce vrátit a posílá mi kytku! Okamžitě mě bodlo někde pod klíční kostí! Pak jsem uviděla malou obálku. Chvějící se rukou jsem si otevřela.

PROSÍM PŘIJMĚTE MOU OMLUVU ZA NEVHODNÉ CHOVÁNÍ. BUDU RÁD, KDYŽ SE OZVETE A JÁ SE VÁM BUDU MOCI OMLUVIT OSOBNĚ. SEMERA T.

Byla jsem v šoku! Sedla jsem si tvrdě na židli, až málem praskla! Proč mi posílá kytku? Chce se vidět? říkala jsem si v duchu a byla jsem tak rozhozená, že jsem okamžitě zapomněla na Matěje! Až jsem se trochu vzpamatovala, vzala jsem mobil a vyfotila tu nádhernou kytici a poslala ji holkám! První zareagovala Jarka, ihned volala.

„Co jsem ti říkala? Že z toho bude love story!“

„Prosím tě, to vůbec ne! Ale dech mi vyrazil! Stejně se mu neozvu,“ plánovala jsem si nahlas.

„A proč ne? Jsi praštěná? Taková příležitost! To se mu teda ozveš!“

„Víš, jak to bude trapný? A co bych mu asi jako měla říct?“ řekla jsem rozechvěle a měla jsem divný pocit okolo žaludku.

„No co, že mu děkuješ za kytku a kdy se teda sejdete,“ nelámala si s tím vůbec hlavu Jarka. Denisa mi jen napsala, že teď nemůže, že zavolá večer. A jak jinak, než že do mě hučela, ať mu napíšu a sejdu se s ním! Večer jsem si sedla do obýváku a do ruky vzala mobil. Snad stokrát jsem napsala smsku a pokaždé ji smazala! Vůbec jsem zkrátka nevěděla, co tomu Semerovi napsat!

DOBRY VECER, DEKUJU ZA KRASNOU KYTKU, POTESILA ME. AZ BUDETE MIT CAS, NA TO SETKANI, NAPISTE. N.

A klik, odesláno, pípnutí doručenky mi ohlásilo, že zpráva byla doručena. Pak jsem si další půl hodinu nadávala, že jsem mu psala! Neozval se, jak jsem čekala. Tak se jen dobře pobavil a tím to hasne.

Všude jsem pozhasínala a šla jsem si lehnout do ložnice. Během chvilky jsem spala jako špalek! Jen jsem ráno otevřela oči, okamžitě jsem se natahovala pro mobil a zjistila jsem, že tam na mě čeká zpráva! Ještě ospalýma očima jsem četla:

KRASNY VECER, NELO, CO TAKHLE STREDA V SEDM? T.

Četla jsem tu zprávu asi desetkrát a u toho jsem se usmívala jako blázen! Potěšilo mě to, to se musí nechat. Takže zítra. Hm, jsem zvědavá, jak se mi bude omlouvat. Až když už jsem seděla u stolu v kuchyni a pila kávu, tak jsem mu odepsala.

DOBRE RANO, STREDA BUDE FAJN. JEN MI NAPISTE KDE. Skoro okamžitě mně přišla odpověď!

I VAM DOBRE RANO , CO TREBA KAVARNA U BERTY? VITE, KDE TO JE?

Přemýšlela jsem a pak jsem si vzpomněla, že to je hodně luxusní kavárna, do které jsem jednou chtěla jít s Jarkou, ale cena jedné kávy se zákuskem by nás přišla minimálně na dvě stovky, tak jsme zase odešly! Jasně, on asi ani jiný podniky nevyhledává!

ANO, VIM. odepsala jsem a on mi už jen napsal OK a já jsem šla do práce. Večer jsem si zkoušela, co si mám vzít na sebe. Pořád bylo šeredně, a tak jsem se rozhodla pro černé kalhoty a k nim jsem si vzala bílou halenku. Sem tam byla podšitá krajkou a vypadala hezky. Víc jsem to neřešila. Proč taky? Abych se mu líbila? To nehrozí. Navíc, já chlapa nechci, pořád jsem se ještě nedostala z rozvodu, a tak teď chci být sama.

V pět jsem stepovala před kavárnou a nevěděla jsem, jestli mám jít dovnitř, nebo na něho čekat venku. To jsme si nějak zapomněli ujasnit! Pak přišel! Úplně jsem se ho polekala.

„Dobrý den, nečekáte dlouho? Trošku jsem se zdržel,“ řekl mile na omluvu a ihned mi otvíral dveře do kavárny. Hm, gentleman!

„Dobrý den, ne, nečekám,“ odpověděla jsem a posadila jsem se k prvnímu stolku.

„Tak to je fajn. Je zima, viďte?“ usmál se a sundal si krásnou černou bundu. Slušelo mu to, to se musí nechat!

„Docela jo, ale mně to nevadí, já léto moc nemusím,“ snažila jsem se být v klidu.

„Tak to já léto miluju! Je to pro mě nejlepší roční období.“

Pak přišla servírka a já si objednala čaj a Semera kávu.

„Ještě jednou se vám musím omluvit. Bylo to ode mě docela hloupé, že jsem vás nezabrzdil hned na začátku,“ začal.

„To já se vám musím omluvit, špatně jsem se podívala na adresu,“ přiznala jsem se.

„Já jsem si v první chvilce myslel, že vás posílá můj kámoš, on to je takový vtipálek a často si ze sebe vystřelíme, ale pak jsem pochopil, že on to nebyl,“ řekl s úsměvem a já jsem si spálila jazyk o vařící čaj! Pálilo to pekelně.

„Divím se, že jste na mě nezavolal policii,“ zavtipkovala jsem.

„Ne, to bych neudělal, vždyť jste byla roztomilá,“ zase usmál.

„To si nemyslím, spíš hodně trapná!“ a na důkaz toho, jak moc jsem byla trapná, jsem zrudla. Semera si toho okamžitě všiml, ale naštěstí to nijak nekomentoval.

„A je vám aspoň líp? Byla u pravého pana Semery?“ ptal se.

„Ne, radši jsem už nikam nešla. Líp mi je, takže vlastně nikoho nepotřebuju,“ pokrčila jsem rameny a dopila zbytek čaje.

„Nedáte si ještě něco? Třeba víno?“ pohotově zareagoval.

„No, já nevím…“ koktala jsem zaskočeně.

„Autem tu nejste, ne? Takže víno…“ spíš konstatoval, než se mě zeptal a okamžitě mávl na servírku a objednal mně i sobě dvojku bílého!

„Nelo, můžu se zeptat, jak dlouho jste byla s manželem, teda s exmanželem?“ zeptal se a zapíchl do mě své oči.

„Chodili jsme spolu skoro dva roky a dva roky manželé…“

„Aha, a máte děti?“ dál se zajímal.

„Ne, to jsme nestihli, naštěstí…“řekla jsem popravdě.

„Hlavně, že jste se ho zbavila, buďte ráda!“ povzbudivě se na mě usmál. Měl hezký úsměv.

„To máte pravdu. A vy máte děti?“ zeptala jsem se ho, protože mě to zajímalo.

„Mám, dceru a syna a jsem i ženatý,“ odpověděl.

„A kolik je dětem, jestli se můžu zeptat?“

„Kristiánovi je sedm a Mie bude třináct a už s ní pěkně mlátí puberta!“ usmál se.

„Krásná jména dětí… no to věřím, děti v dnešní době dospívají dřív,“ taky jsem se usmála.

„Taky si myslím, samej počítač, mobil, i když je fakt, že my se je snažíme vychovávat tak, aby znaly i něco jinýho než jen počítače a tablety…“ vyprávěl a já jsem dopila zbytek vína.

„Tak to je dobře,“ usmála jsem se.

„To jo, mohlo by to být horší, ještě oba poslouchají, naštěstí…“

„Asi už půjdu…“ řekla jsem náhle.

„Ještě nechoďte, fajn se s vámi povídá,“ překvapil mě a ihned mi objednal další víno a sobě už jen vodu, byl tu totiž autem.

„Já vás nechci zdržovat,“ byla jsem v rozpacích.

„Nezdržujete mě, to vůbec ne!“

„Tak ještě tedy jednu sklenku, když už jste ji objednal, ale to je poslední,“ usmála jsem.

„Tak to je fajn, že mi ji nevylejete na hlavu,“ zavtipkoval.

„Počkejte, teď mě vlastně napadlo, jak jste věděl, kam mi máte poslat kytku?“ najednou jsem si uvědomila, že jsem tohle vůbec neřešila a vlastně mi ani nedošlo, jak mohl zjistit, kde pracuju!

„Mám své zdroje,“ mrkl na mě.

„Ne, vážně, prozraďte mi to,“ naléhala jsem a díky vínu jsem se cítila uvolněně.

„Mám jednoho kamaráda, soukromé očko… záhada je vyřešená,“ usmál se.

„Tak doufám, že na mě nevyšťoural nějaký kostlivce,“ zhrozila jsem se na oko.

„Ne, myslím, že žádný nemáte, navíc já jsem jen chtěl vědět, kam vám poslat kytku za omluvu,“ pokrčil rameny.

„Kytka byla vážně krásná, myslím, že hezčí jsem nikdy nedostala,“ řekla jsem upřímně a v tom mu začal zvonit mobil.

„Promiňte, tohle musím vzít, volá mi můj právník,“ omluvně se usmál a odešel pryč. Já jsem aspoň stihla odepsat holkám, protože mi obě dvě psaly snad desetkrát, jak se schůzka vyvíjí!

„Jsem tu, ještě jednou se omlouvám,“ řekl, když se vrátil.

„V pořádku, že by další kytka?“ zavtipkovala jsem se a zasmála jsem se nahlas.

„Není problém,“ pokrčil rameny.

„To byl vtip!“ řekla jsem, aby si nemyslel, že bych snad na nějakou kytku čekala. Seděli jsme v kavárně asi ještě půl hodiny, Semera zaplatil účet a s přáním hezkého večera jsme se rozloučili. Bylo mi po dlouhé době fajn na duši, moje sebevědomí se teď vznášelo v oblacích a celkově jsem měla dobrou náladu.

Jen jsem přišla domů, ihned jsem volala nejdřív Jarce a pak Denise a oběma jim líčila příjemný večer s ještě příjemnějším panem Semerou.

Celý víkend a vlastně i celý další týden se Semera neozval a já jemu taky ne. Proč by vlastně měl, že? I když jsem se několikrát přistihla, že na něho myslím a že bych byla docela ráda, kdyby se ozval. Jenže nestalo se tak – a hlavně, ač mi mé kamarádky radily, abych mu napsala, třeba jen jak se má, nechtěla jsem. Vlastně ne že bych nechtěla, ale protože je ženatý, jsem se prostě neodvážila.

V sobotu ráno jsem si skočila pro čerstvé pečivo a zavolala jsem našim, se kterými jsem se domluvila, že se tam příští víkend ukážu. Dala jsem prát prádlo, uklidila jsem, a když jsem se podívala na hodiny, bylo skoro sedm! Celý den mi teda příšerně utekl! Napustila jsem si vanu plnou vany a skoro hodinu jsem v ní jen tak ležela se zavřenýma očima. Pak jsem se v teploučkém županu přesunula do obýváku a pustila si televizi. Dávali film Velký Gatsby. Ten film miluju, ale pravdou je, že mi připomíná Matěje. Jen jsem na to pomyslela, zvadla jsem a dobrá nálada z toho, jak jsem dneska udělala vše, co jsme měla v plánu, se najednou někde ztratila. V tom mi začal vyzvánět mobil. Měla jsem ho v kuchyni, takže jsem líně vstala a šla jsem se podívat, kdo v devět večer otravuje. Na mobilu svítilo jméno Semera! Ty vole, co chce? pomyslela jsem si v duchu a chvějící se rukou jsem hovor přijala.

„Prosím,“ řekla jsem co nejpříjemnějším hlasem.

„Jé, dobrý večer, Nelo, tak mě napadlo, nechcete se jít někam pobavit?“ zeptal se a já jsem si musela sednout na židli, protože mi tím vyrazil dech.

„Jako teď?“ zeptala jsem se trochu neomaleně.

„Ano, teď. Nebo je na vás pozdě? Snad nevolám nevhod?“ hodil trošku zpátečku.

„Ne, v pohodě, nevoláte nevhod… já… jsem v košili,“ mlela jsem nesmysly.

„Tak v košili by vám byla zima. Hoďte něco na sebe a za chvilku sraz třeba zase U Berty a tam se domluvíme, kam zajdeme,“ řekl s úsměvem.

„Tak, tak dobře… za půl hodinky jsem tam,“ usmála jsem se, protože mě potěšil! Pak jsem litovala, že jsem mu neřekla až za hodinu! Lítala jsem po bytě jako splašená a nevěděla, co si vzít na sebe! Nalíčila jsem se a ustrojená do riflí a modré halenky jsem vyrazila do večerního města. Semera už na mě čekal.

„Omlouvám se tentokrát já, dřív jsem to nestihla,“ usmála jsem se.

„Nic se neděje, čekám jen hodinku,“ zazubil se na mě.

„Tak to kecáte!“ ohradila jsem se.

„Jo, kecám… tak kam půjdeme? Hlavně teda doufám, že sem vám nějak nenarušil sobotní večer,“ řekl.

„Ne, vůbec ne! Společnost mi akorát dělal pan Gatsby,“ pokrčila jsem rameny a Semera nejdřív nechápal a pak se usmál.

„Líbí se vám ten film?“

„Líbí, ale mám ho spojený se svým ex, takže už se mi líbí míň než dřív,“ usmála jsem se.

„Tak to chápu. Nic jste nevybrala, tak si půjdeme sednout do Galaxie,“ navrhl a já jsem souhlasila. Sice to byl zase podnik na úrovni, ale dneska mi to bylo nějak jedno.

„Copak že jste si na mě vzpomněl?“ zeptala jsem se ho, když už jsme oba měli před sebou skleničky s vínem.

„Pravdu?“ usmál se.

„Jasně,“ řekla jsem a celá napnutá jsem čekala, co z něho vyleze.

„Byl jsem na jedné akci, děs a hrůza! Co vám budu povídat, kamarád odjel mimo republiku a doma samotnému se mi sedět nechtělo,“ řekl a já jsem trošku pohasla. Myslela jsem si totiž, že mi třeba řekne, že se mu líbím nebo aspoň mu jsem sympatická, a proto mě pozval.

„Aha, takže jsem byla taková poslední varianta,“ křivě jsem se usmála.

„Ale ne! Takhle to neberte! Mohl bych jít na jinou párty, ale zvolil jsem klidnější místo, a hlavně se mi minule s vámi hezky povídalo, tak proč to nezopakovat,“ řekl mile.

„Koukám, že vy jste samý večírek,“ podotkla jsem.

„To jsem, a můžu vám říct, že mě to teda kolikrát vůbec nebaví. Nemáte hlad?“ zajímal se.

„Ne, nemám, ale jestli vy ano, klidně se najezte, abyste kvůli mně netrpěl hlady,“ řekla jsem a on se rozesmál.

„Vy mě, Nelo, bavíte od okamžiku, kdy jsem vás potkal.“

„Tak to jsem strašně ráda,“ taky jsem se usmála.

„Mohl bych mít prosbu?“ zabodl do mě svoje modré oči.

„Jasně, pokud budu schopná to splnit,“ pokrčila jsem rameny.

„Nemohli bychom si tykat? Vím, že byste to měla nabídnout vy, ale mně to vykání nebaví,“ řekl s úsměvem.

„Klidně, Já jsem Nela,“ řekla jsem a pozvedla jsem skleničku, abych si s ním přiťukla.

„Tomáš.“

„Můžu se zeptat, kdepak máš rodinu? Aby ses se mnou ještě nedostal do řečí,“ zeptala jsem se.

„Můžeš, jsou na chalupě,“ odpověděl a po tváři mu přelétl podivný stín smutku.

„Aha, a proč tam nejsi s nimi? Tedy promiň, že se takhle neomaleně ptám…“ omluvila jsem se, protože to asi vyznělo hodně trapně.

„Neomlouvej se… s manželkou se rozvádíme a předpokládám, že tam s ní je ten její novej, za kterýho mě vyměnila,“ šokoval mě.

„Promiň, to jsem nevěděla,“ řekla jsem tiše.

„To nevadí, teď už to víš. Už je to lepší, ale když mi to přiznala, hodně mě to zasáhlo,“ řekl upřímně.

„A jak dlouho to je? Myslím, jako kdy jsi na to přišel?“ zajímalo mě.

„Víc jak půl roku. Podezření jsem měl už před rokem, pak jsem na ni uhodil a ona se přiznala, asi i jí se muselo ulevit. Ty její neustálý výmluvy ji musely unavovat,“ pravil klidně.