SEIF

￼

Věnováno Simům na palubách všech záchranářských lodí světa.

Bylo mu řečeno, že loď má lidský personál. Opakoval si to v duchu vždy, když kráčel dlouhými špinavými chodbami s umělou gravitací a míjel jednoho Sima za druhým. Postavy v dlouhých pláštích, uválených, zašlých stářím a špinavých tak, že se jich štítil dotknout, kráčely vždy v přesně stejných rozestupech. Jejich pokožka byla šedá, vysušená na troud, vrásčitá a plandající, jako by byla o pár konfekčních čísel větší než tělo uvnitř. Ruce a prsty se jim třásly a ústa naprázdno přežvykovala a pomlaskávala, oči těkaly z místa na místo nebo zely strnule z očních důlků, mrtvé a vyhaslé. „ZOAD někde má i lidský personál!“ vštěpoval si do hlavy a úporně se soustředil na tu myšlenku, když spěchal ke svému pracovišti už kdoví kolikátý den a dosud se mu nepodařilo najít nikoho, s kým by si mohl normálně popovídat. Následujícího rána neodolal a k jednomu z nich zezadu nenápadně přitočil Darwinův analyzátor. Pár vteřin trvalo, než se na displeji ukázal výsledek: fyziologické pochody silně abnormální, tkáň byla však stoprocentně lidská.

Část první: Ještě na Zemi

V management-roomu ho přinutili se svléknout. Prohlídku vykonával muž tlustý tak, že se nemohl ani předklonit bez rizika pádu. Prohmatal svaly na jeho paži, bez varování mu zaryl ruku do břicha a několikrát tukem obrostlými klouby poklepal na jeho páteř.

„Pojďte dál, Jessico,“ zabručel, když se ozvalo zaklepání na rám polstrovaných dveří. Darjan periferně vnímal, že vstoupila nějaká žena s několika note-papery v náručí.

„Tady máte aktualizované záznamy těch nových,“ řekla a vyskládala přinesené slidy na stůl jeden vedle druhého, aniž by dala najevo, že v místnosti zaregistrovala nahého člověka.

„Naše vědma,“ představil mu ji tlouštík, „mimo jiné rozhoduje o přijetí nováčků na misijní lodi.“

„Aha, takže ortel vydá ona?“ prolétlo mu hlavou. Žena vzhlédla, jako by jej až teď zpozorovala a přejela ho pohledem od hlavy k patě.

„Vás tady nemám,“ konstatovala bez zájmu. Manager pokrčil rameny:

„Fakt? No tak bude muset udělat testy znova.“

„Ale já...“ pokusil se Darjan protestovat. Marně. Přijímací řízení na plavbu projektu ZOAD (Záchrana ohrožených animálních druhů) musel absolvovat podruhé. I tentokrát jej přijali.

Ihned po druhém nástupu jej přivedli před její kancelář, blyštící se lacinými fialovými neony, napůl vypálenými a vysílajícími do okolí chemické paprsky. (Jedovatost těchto zářivek však nikdy nebyla oficiálně uznána).

„To jdu jako na pohovor? Něco jsem provedl, nebo vypadám, že mi už hráblo?“ nadhodil k pracovníkovi základny, který měl na starosti nové síly.

„Ne, to ne,“ usmál se muž zdvořile, „jde o čirou formalitu. Proklepne si vás, jestli nejste pro náš projekt nijak potenciálně nebezpečný. Jakkoliv.“

„To už snad udělala, když jste mě přijímali?“ odtušil Darjan trochu podrážděně. Jestli něco neměl rád, tak nechat si hrabat v čemkoliv, co mu patřilo, ať už to bylo jeho zavazadlo, útroby nebo budoucnost.

„Tehdy zjišťovala, jestli může být nebezpečné vás přijmout. Teď se zaměří na to, jestli není nebezpečné vás vyslat na lodi do vesmíru. Jak jsem už říkal, je to jen formalita.“

„Když je to formalita, proč tam musím?“ Jeho průvodce se zatvářil mírně netrpělivě.

„Angažovali jsme ji, aby předpovídala možné katastrofy. Pokud se má něco zlého stát, předejdeme tomu. Ušetřili bychom nemalé částky, kdyby to fungovalo.“

„Copak ono to nefunguje?“ zeptal se Darjan.

„Většinou plácá blbosti,“ odvětil muž, „nicméně má trvalou smlouvu, takže ji nemůžeme vyhodit, dokud neudělá nějakou zásadní chybu.“ Skoro to vypadalo, že si povzdechl. Neony se rozblikaly – bylo to znamení, že Darjan může vstoupit do svatyně prognostiky.

„Dobrý den,“ řekl a vědma zvedla zrak z hromady prastarých spisů, psaných ještě na papíře, zatvářila se mírně zmateně a zamžourala do denního světla, proudícího z otevřených dveří:

„To už jsou čtyři?“ pokoušela se zorientovat alespoň v čase. Po chvilce se jí to podařilo a za pomoci chronometru, počítače a několika hustě počmáraných poznámkových sešitů si připomněla, kolikátého je, kdo je Darjan, co tu oba dělají a co mají na programu dál.

„Namalujte mi sluneční soustavu,“ přisunula mu tablet a popošla k přístroji, který Darjan znal jen z obrázků z učebnic: konvice na vodu a od ní šňůra vedoucí do zásuvky. Vzduchem se rozlinula pro něj neznámá vůně a přehlušila tak to, co tu jemně vonělo předtím, ať už to bylo, co chtělo.

„To už dneska málokdo umí,“ poznamenal Darjan.

„Myslíte zalít kafe? Taky se to naučíte,“ pousmála se mnohoznačně. Zapochyboval, že by tohle prastaré umění mohl kdy potřebovat. A taky netušil, kde by mohl mletý prášek z kávových zrn, který přibyl na seznam zakázaných omamných látek roku 2042, sehnat. Se zájmem se díval na vědmu, jak zvedá šálek k ústům.

„Chcete taky?“ zeptala se. Přikývl.

„Upíjejte pomalu, jednak rychlé pití rozbuší srdce, a potom na dně je sedlina, která se nekonzumuje,“ poučila jej. Pak už se před ní necítil tolik nahý.

Pili kávu a ona se na nic neptala, jen čekala, až jí odevzdá trochu neuměle vyvedenou skupinu planet s přilehlým okolím, sluncem, měsícem a mléčnou dráhou.

„Teď hvězdnou oblohu v dubnu,“ přikázala a on se dalších několik minut pachtil s pozicemi hvězd v souhvězdích, odhadováním a propočítáváním vzájemných poměrů jejich velikostí a vyčerňováním tmy mezi nimi. Přisunula si i druhý nákres a soustředěně se do nich zahleděla. Po deseti minutách začínal chápat, že tahle žena je úplně mimo vždy, nebo alespoň většinou. Jezdila prsty po kresbě, jako by odměřovala jemu neznámé míry a vzdálenosti, črtala si poznámky kaligrafické tak, že nebyly k přečtení, tedy alespoň ne hlavou dolů a stále častěji se zamýšlela a chmuřila čelo.

„Vy tuhle práci opravdu hodně potřebujete?“ zeptala se pak, aniž na něj pohlédla. Přitakal. Zatvářil se o poznání snaživěji.

„To je těžké,“ podepřela si čelo, „vy jste celkem schopný odborník, to jistě, a máte značný potenciál, ale... a to je bohužel pro mise na lodích ZOAD nepřípustné, nacházím u vás zvýšenou senzibilitu vůči určitým věcem.“

„Vůči jakým věcem?“ zeptal se, prozatím přesvědčen, že se to dá nějak řešit. Zavrtěla hlavou.

„To vám nemohu prozradit. Rozhodilo by vás to a snížilo vaši psychickou stabilitu.“

„Tak fajn,“ pomyslel si, „a nemyslíš si, že to, cos řekla, mě už tak trochu rozhodilo?“ Nahlas pronesl:

„Chci vědět, o co jde. Na vlastní odpovědnost.“

„Ne,“ odpověděla a zatvářila se sveřepěji než předtím. Už zase si před ní připadal, jako tenkrát při svém prvním setkání. Odborně zkoumané laboratorní zvířátko.

Zkusil naléhat, ale dál se v rozhovoru už neposunuli. Dopil svou kávu, vyšel ze dveří a nebyl z toho vůbec moudrý. O dva dny později se od managera projektu dozvěděl, že jej pro misi nedoporučila. „Asi jsem blbě vybarvil Uran, no...“ ušklíbl se trpce a proklel Evropský akreditační systém i Koordinaci pracovních zdrojů dohromady.

* * *

Jasně, že tuhle práci nutně potřeboval. „A co mám jako krucinál asi tak jinýho dělat?!?“ Vzdělávání v jeho oboru fungovalo totiž centrálně. Krátce po sloučení Evropy Světová vláda nastavila mantinely tak nízko, že se z desítek nově vybudovaných univerzit vyrojila obrovská mračna odborníků na cokoliv, a na pracovním trhu pro ně samozřejmě nebylo místo. Ostatně už předtím se jistý idiot z Centrální vlády postaral o to, aby nová bezpečnostní vyhláška neumožňovala absolventům samostatně pracovat. Takže prakticky jediná možnost praxe a získání tolik potřebného akreditace pro absolventy byla tady – na některém z projektů hluboko ve vesmíru, na lodích s lidskou posádkou, která nemluví, neodpovídá na pozdrav, nejí, nespí a vůbec nevykazuje žádné známky lidskosti kromě běžné genetické výbavy. I vnější podoba s člověkem u nich byla už jen vzdálená.

Prezident projektu, ačkoli byl podle životopisu na Wikipedii více než stoletý, vypadal na dvacet. „V hlubším vesmíru nejspíš kvalitní náhradní orgány nejsou tak nedostatkovým zbožím jako na Zemi,“ pomyslel si Darjan a pokusil se na něj působit co nejstabilněji.

„Mám tu zprávu, na základě které bychom vás neměli přijmout,“ konstatoval a přisunul mu obdélník notepaperu. Ťuknutím na příslušné místo nalistoval poslední stranu. Darjan si přečetl, že není přípustné, aby se účastnil misí ve vesmíru. Trpí totiž vysokou citlivostí, zvýšenou potřebou sociální vazby a kontaktu s blízkými a mizernou odolností vůči vysoké zátěži a stresu. Dál dočíst nestačil a popravdě řečeno ani nechtěl.

„Co je to za pitomost? Hodláte mě vyrazit kvůli tomuhle? Příjmačem jsem prošel, tak co najednou...“ vyrazil ze sebe bez rozmyslu a ve vzteku. Hned se zarazil, ale došlo mu, že možná už je pozdě. Měl zlost na všechnu marnou námahu se sem dostat, vztek na svou bezvýchodnou situaci.

„Nevyhodím vás,“ řekl naštěstí prezident projektu. Darjanovi se ulevilo. „Totiž řekl jsem – měli bychom. Naštěstí pro vás používám raději vlastní rozum,“ pousmál se muž trochu povýšeně.

„Znamená to, že její rozhodnutí nemusíte respektovat?“ zeptal se Darjan s nadějí v hlase.

„Formálně bych měl,“ odpověděl prezident, „ale já na to kašlu. Naštěstí pro vás je stav posádek na lodích… stav posádky na jedné lodi takový, že ho právě potřebujeme doplnit o jednoho SEIF odborníka.“ Náhle se zarazil a nahlédl znovu do dokumentace:

„Vystudoval jste SEIF, že ano?“ Darjan přikývl. SEIF, čili Save Every Inteligence Forms – Záchrana všech inteligentních forem života - byl jeho obor. Jak zjistil během dlouhého studia, obor pověstný mizernými pracovními i platovými podmínkami.

„A co uděláte s vědmou?“ nadhodil opatrně. Prezident se pod řídké vousy škodolibě ušklíbl.

„S ní máme už delší dobu menší problém,“ povzdychl si teatrálně. Darjan se servilně pousmál. Po těle se mu rozléval nádherný pocit klidu a alespoň trochu zajištěné budoucnosti.

„Slyšel jsem, že se její předpovědi občas nepotvrdí?“ troufl si opatrně. Prezident projektu se zachmuřil.

„Něco na ten způsob. I když sám bych to takhle úplně neformuloval. Dává nám pokyny, které nemůžeme - které se nám poněkud nehodí respektovat. A řekl bych, že už skoro nazrává čas k nějakému trvalejšímu vyřešení našich věčných sporů.“

„Trvalejšímu... uvažuje se snad o jejím propuštění?“ dovolil si Darjan otázku.

„Hm. To dost dobře nejde. Uvažoval jsem ale, že bych ji přesunul, ehm, na jiné pracoviště v rámci projektu.“

„Aha, rozumím. Mohu v tom snad nějak pomoci?“ zkusil to Darjan. I když mu docházelo, že stačí jen trochu a zajde příliš daleko. Takhle by rozhodně nově (a s výhradami) přijatý pracovník se svým nejvyšším nadřízeným komunikovat neměl.

„Jak bych to,“ prezident si povzdechl. „Ona dobrovolně samozřejmě nikam neodejde. Nepodepsala by převelení. Asi tak,“ poskládal obočí a vrásky na čele do zasmušilého výrazu a zamyšleně se na Darjana zahleděl. Darjan hodně váhal, jestli se pouštět na tak tenký led:

„Takže… asi budete uvažovat o nějakém méně standartním řešení, ale to samozřejmě oficiálně nelze… pardon, omlouvám se, to není moje starost.“

„Ne, to samozřejmě není,“ pousmál se prezident. „Ale všiml jsem si, že si vás tak trochu oblíbila. Kdo ví proč. Nabídla vám kávu, že?“ zaútočil náhle.

„No - já jsem... já jen trochu, totiž...“ Darjan se zakoktal. Požití nepovolených látek se sice obvykle tak nějak tolerovalo, ale z formálního hlediska to samozřejmě důvod k vyhazovu byl. I k vydírání.

„Klid. Nehodlám z toho dělat vědu. Tady to,“ vytáhl ze zásuvky úzkou láhev se začerněnou vinětou, „jí zítra ráno donesete jako poděkování. Za tu kávu. A napijete se s ní. Musíte dbát, aby vypila alespoň jednu celou skleničku. Jakmile tomu tak bude, upozorníte mě tímhle,“ vsunul mu do dlaně miniaturní ovladač s jediným tlačítkem. „No a my ji spící přesuneme na příslušnou loď. Taková kratší služební cesta, i když poněkud… nečekaná, nemůže uškodit. Rozšíří si obzory, nabyde nové zkušenosti. Alespoň pozná na vlastní kůži, jak to v tom vesmíru doopravdy funguje. Ale nebojte, zvýším jí plat, aby zas tolik netrpěla.“

V Darjanovi zvítězila ta jeho část, která kdysi v dětství trhala plazmatickým robůtkům nožičky a prosvěcovala děvčatům rentgenovým ukazovátkem sukně.

„Fajn,“ zakřenil se a sebral ze stolu láhev.

„A abych nezapomněl, tenhle rozhovor se nikdy nekonal,“ připomněl mu prezident projektu, „a tuhle dokumentaci,“ zvedl dvěma prsty štítivě notepaper s prognostickou zprávou, „se mi bohužel nepodařilo přečíst. Zařízení bylo totiž nenávratně poškozeno.“ Dálkovým ovladačem vypnul požární hlásiče a potom kamery. Z vitríny s ozdobnými starými předměty vytáhl archaický zapalovač. Škrtl a hořící notepaper odložil na talíř se zbytky nedojedené svačiny. Pozdě si uvědomil, že talíř je recyklovatelný a tudíž hořlavý. Stůl ostatně taky. Začal panikařit.

„Umyvadlo!“ napověděl Darjan. Společně se jim za pomoci rukavic, které byly ostatně součástí nové Darjanovy uniformy, podařilo přemístit hořící předměty do titanové mísy pod vodní mlhu a prezident se usmál.

„Umíte si poradit,“ pronesl uznale.

* * *

Když čekal, až se rozbliká zářivý neon, vzývající jej ke vstupu do věštírny, ozvala se v něm poslední rezidua svědomí: „Není v tom jed, třeba? Nechce se jí šéf tak trochu zbavit natrvalo? Přežije na lodi, plný chlapů, který tam nejspíš nechtěla pustit? Co když má za sebou nějakou plastiku, lifting nebo jinej kosmetickej zákrok, kterej se ve stavu beztíže smrští, vybuchne nebo odlepí?“ Pochybovačné myšlenky zahnal kupodivu záhy.

„Brý den. Tohle jsem vám přinesl. Dáte si se mnou?“ Vypadalo to, že vědma je mile překvapená. „Asi nebude moc schopná v předpovídání budoucnosti,“ zauvažoval. Poslední, co si z toho včera pamatoval, byl pohled na dno skleničky, vyzdobené hologramem Saturnových prstenců a pak pohled do jejích hlubokých a překvapivě trochu smutných očí.

Část druhá: Na palubě

Na to, jak se dostane z prognostické pracovny on sám, se Darjan zapomněl zeptat. Probudil se na lůžku, které mu připadalo nápadně úzké a páchlo lyzolem. Prostěradlo bylo starší, bílé s modrým logem.

„Jsem na záchytce!“ blesklo mu hlavou. Pokusil se vzdát. Nešlo to a příšerně ho bolelo celé tělo. Periferním viděním zjistil, že je k lůžku připoutaný pevnými řemeny. A jeho močový měchýř mu vysvětlil, že nápad „Ještě se chvíli dospím a pak se uvidí.“ nepůjde zrealizovat.

Očima hledal nějaký zvonek. Nakonec objevil signalizační zařízení poblíž levé dlaně. Stiskl tlačítko a doufal, že přijdou brzy, budou milí a všechno se vysvětlí. Doufal marně. Automatické dveře se pohnuly až skoro po dvou hodinách, kdy už počítal každou vteřinu a urputně se snažil nedívat se na ventilátor nahoře u stropu, z jehož ramen vždy za pár okamžiků seběhla kapka a pleskla do špinavé louže na zašlém kovovém stole.

Do místnosti kdosi vstoupil. Kráčel mechanicky, přesně odměřenými kroky, jako by jej poháněl setrvačník nebo byl natažený na klíček a brzy mu měla dojít energie k pohybu. Ledabyle natáhl ruku k Darjanovi a rozepnul jeho pouta. Než ten stačil něco poznamenat nebo jej alespoň pozdravit, zmizel ve dveřích.

Darjan opatrně vstal. Dost se mu točila hlava a žaludek se bouřil tak, že měl obavu, jestli odkáže udržet jeho obsah na místě. Přidržel se kovového madla postele a zkusmo udělal několik kroků. Jakž takž to šlo. Přidržuje se stolu, pustil se napříč místností ke dveřím, kde tušil toaletu. Našel. Jeho úleva se dala srovnat s vítězstvím těch, kdo na Marsu objevili živé organismy a zjistili, že jsou bez výjimky daleko hloupější než lidé. Když se vracel, jeho kroky byly daleko jistější a méně roztřesené. Nepovažoval za nutné se tedy už přidržovat, což se ukázalo jako chyba. Uznal to ve chvíli, kdy mu podjela noha po čemsi mazlavém a hodně slizkém. Zblízka zjistil, že podlaha je pokrytá zaschlými formami nejrůznějších tkání – kožní štěpy, odřezky tukových buněk a sem tam zbytky jakési svalové hmoty. Určil že to, po čem uklouzl, byl nejspíš mozek. Tedy předtím, než se mu rozmázl o botu a stal se tak nepoužitelným, jako všechno kolem. Uvědomil si pronikavý zápach. Natáhl jej do nosu a dešifroval jako nějakou formu lihu. „Tak to nejsem na záchytce, spíš v patologickým muzeu,“ pomyslel si rozpačitě.

Stín, nebo co to bylo, vešel znovu. Zamumlal cosi nezřetelného a položil na Darjanovu postel objemný balík.

„Dobrý den,“ pokusil se Darjan započít konverzaci. Bytost připomínající záhrobní mumii ho zřejmě nevnímala. Vylovila odkudsi pytel a začala do něj vybírat některé z tkání, válejících se na podlaze. „Rozeznává vůbec živé a mrtvé?“ U našedlé hmoty, která před chvílí ještě byla orgánem myšlení, se tvor maličko zarazil:

„Čerstvý?“ obrátil se s otázkou na Darjana. Ten v první chvíli úlevně vydechl, že si může konečně s někým promluvit.

„Já... nevím, byl ve sklenici. Uklouzl jsem, a ona spadla ze stolu spolu se mnou. Omlouvám se...“ začal, ale zarazil se, když pohlédl do obnažené části obličeje neznámého. Vyhaslé šedivé panenky čnící z krvavě rudého bělma, přetékajícího přes okraj víček. Kolem nich kůže, svraštělá jako obrázek pergamenu, který viděl kdysi v muzeu a část nosu, trčící svou obnaženou kostí z této pokožky ven. I přesto, že jeho pohled byl zcela prázdný a neúčastný, pochopil Darjan, že neznámý se tváří zle.

„Potřebujeme ho,“ řekl úsečně a jal se rukou oprašovat hmotu, která nedržela pohromadě a ani snad už nebyla celá. Když odstranil z tkáně několik nejhorších nečistot, mrskl s ní zpátky do sklenice. Pak se zadíval na Darjanovu hlavu, jako by v duchu propočítával, jestli by se její obsah nevyjímal ve sklenici líp. Nakonec se otočil, vzal sklenici, pytel a vyšel z místnosti. Darjan učinil několik spěšných kroků, aby vyšel za ním, ale pak toho nechal. Přemohla jej slabost a jakási podivná nevolnost, takže se svalil na postel vedle balíku a pohroužil se do trhaného a velmi hlubokého spánku.

Vzbudilo jej doznívající houkání vzdálené sirény. Kolem bylo však stále tak mrtvo, jako předtím. Posadil se tedy na posteli a začal se hmoždit s obalem balíku, který během spánku nevědomky objímal. Pohled na displej hodin na stěně mu prozradil, že spal dva dny. Balík obsahoval jasně zelený plášť, (to nejspíš, aby mě odlišili od těch šedých), obrovité nemotorné pantofle, které, jak později zjistil, způsobovaly onu plavnou a zároveň šouravou chůzi podobnou plynutí stínu, a několik dalších věcí, o kterých netušil, k čemu slouží.

„Dobré ráno, humanoidé a jiné formy života,“ pozdravil jej uměle veselý hlas z jednoho z reproduktorů u stropu. „Huma...co?!? Tohleto fakt nebude záchytka...“ pomyslel si neklidně.

„Dobré ráno!! Slyšíte mne?“ zopakoval hlas o poznání silněji a dotčeněji.

„Ehm… ano, slyším vás.“ Darjan byl zmaten. Místní rozhlas na jeho domácí ubytovně obvykle nepožadoval odpověď.

„Děkuji za opětování pozdravu. Nyní si prosím oblečte pracovní oděv, který najdete ve svém zavazadle. Vaše směna začíná za dvacet jedna minut. Prozatím jste přidělen na Oddělení boje s vnějšími parazity,“ konstatoval reproduktor. Trvalo několik cenných okamžiků, než Darjana napadlo to nejjednodušší řešení:

„Kde to sakra jsem?“ zeptal se do prázdného prostoru kolem.

„Nejsem si jist, jestli vám přesně rozumím. Pokud se ptáte na výchozí polohu, mohu vám odpovědět: Právě stojíte na podlaze, ve střední části místnosti Kajuta číslo 2356, určené pro pracovníky SEIF, na obytné palubě kosmické lodi Evolution 2 projektu ZOAD. Pardon, zapomněl jsem vás přivítat: Vítám vás na palubě Evolutionu 2 a přeji příjemný let.“ „No to je teda dílo...“ pomyslel si Darjan a s úctou vzpomněl na konverzující toustovače, které s oblibou házeli z oken na koleji jedné z univerzit. „Takže jsem se sem nakonec dostal.“ Se smíšenými pocity se nasoukal do pláště a vydal se vstříc své nové pracovní činnosti.

Ukázalo se, že jeho nová práce sestává z omývání exemplářů tisíciletých želv rodu Pratchetova, které bezmocně ležely v loužích špinavého živného roztoku na několika nákladních palubách, protože jinde pro ně vzhledem k jejich velikosti nebylo místo. Byly to velmi vzácní živočichové, mláďata, která, pokud přežijí dalších několik tisíc let, budou na svých bedrech nosit kontinenty. Nyní byly veliké každá asi jako náměstí malé vesnice a problém byl, že na lodi nebyl dostatek ani vody, natož živného roztoku. Zčásti jej měly nahrazovat tající kusy ledovce, volně uložené u jedné ze stěn, jenže tekutina z něj byla tak ledová, že nejblíž ležící želvě zamrzaly životní funkce. Permanentně u ní měl službu jeden ze Simů s autogenem, ale nedostatek se tím napravil jenom zčásti. Na druhém konci palub želvy, které k přežití svého dětství potřebovaly vodní prostředí, máchaly obrovskými tlapami ve vzduchu a z nozder vypouštěly zoufalé zvuky, podobné houkání majáku. Nepomáhaly proti tomu žádné typy sluchátek ani zabalení hlavy do několika vrstev izolační tkaniny. Pracující zde po čase nejspíš dočasně přicházeli o sluch, alespoň se tak dalo soudit z toho, že už jim pak ten šílený hluk nevadil a při ohlášení pauzy na jídlo zůstávali na svých místech, dokud nezahlédli odcházející kolegy.

* * *

Dřel se už dvanáctý den a ještě na něj nikdo z nich kromě úsečných příkazů nepromluvil. Na jeho otázky a pokusy o humor, zpočátku servilní, později šibeniční, nikdo nereagoval. Už dvanáctý den od rána do pozdní noci a ještě nezažil žádnou přestávku v práci krom jídla, o volném víkendu nemluvě. Nejdřív si myslel, že ho stíny nějak využívají k tomu, aby pracoval za ně, ale sedmý den se jednomu z nich přisála na plášť malá zraněná létavice a toto poznávací znamení pak viděl denně, takže se dovtípil, že s takto vysokým nasazením tu pracují všichni.

Protože mu neřekli svá jména, začal jim postupně říkat Sim 1, Sim 2, Sim 3 až Sim 45, protože právě tolik jich na oddělení napočítal a svým automatizovaným chováním mu připomínali postavičky ze staré počítačové hry. „Jenže ty vždycky chcíply, když nejedly a nespaly,“ povzdechl si v duchu. Byl zvyklý na vysoké pracovní nasazení, třeba před zkouškami, kdy se učíval i dvě až tři noci za sebou, ale tohle i na něj bylo moc. Přesto se necítil fyzicky zcela vyčerpaný. Tušil, že to způsobují nějaké chemikálie v jídle (mělo nahořklou chuť a tu a tam v nějaké polévce nebo kaši objevil kousky pilulek), ale nemohl s tím nic dělat. Jediným dostupným zdrojem potravy byla prostorná jídelna s řadou skřípajících výdejních automatů podél čelní stěny. Pokusil se zeptat, zda na lodi existují obchody, ale dotázaný Sim se na něj jenom zvláštně podíval a neřekl nic. O penězích se taky nic nedozvěděl, netušil, jaký vlastně má plat a jestli má zaměstnavatel správné číslo jeho účtu. Nikdo mu nedal podepsat smlouvu, alespoň se na to nevzpomínal, nicméně při tom, jak horečnatý a hluboký teď míval spánek, nemohl vyloučit, že ve stavu únavy hraničící s bezvědomím něco takového třeba neudělal.

Třináctý den si počkal, až byl k němu jeden z operujících Simů otočen zády a přitiskl mu na kůži na krku, jakoby náhodou (ve skutečnosti to jako náhoda mohlo vypadat jen stěží), Darwinův analyzátor buněčné hmoty. Displej ukázal člověka, dokonce bez známek mutace nebo genové transformace. To o poznání zvýšilo Darjanův strach: Simové tedy byli kdysi lidmi a nejspíš – s postupem času – se i on má stát jedním z nich. Rozhodl se to nedopustit, pokud to jen trochu půjde.

Následující den po probuzení začal uskutečňovat první krok svého nedokonalého plánu: dostat co nejvíc informací z lodního autopilota, nebo kdoví jak se jmenovalo zařízení, které k němu mluvilo z reproduktoru u stropu:

„Promiňte, můžete mi odpovědět na pár otázek?“

„Mám povinnost odpovědět na všechny otázky.“ Darjanovi se maličko ulevilo. Do doby, než bude muset odejít do práce, zbývalo necelých pět minut.

„Máš nějaké jméno?“ zkusil tomu tykat, ať je to, co je.

„Mám výrobní číslo a název série, pokud se ptáte na přesné označení. Pokud se ptáte na označení, jímž byste mne mohl nazývat, přidělil jsem si jméno Lord,“ odpověděl přístroj poněkud zmateně.

„Ty sis přidělil? Chtěl ses nějak jmenovat?“

„Nemám definován výraz „chtěl“ vůči své osobě. Chápu jen přání jiných, ne svoje.“

„Dobře, Lorde. Jak... jak jsem se sem dostal?“ Lord chvilku přemýšlel.

„Byl jste přinesen pracovníky SEIF.“

„Proč? Stalo se mi něco? Byl jsem v bezvědomí?“

„Byl jste ve velmi hlubokém spánku, po pozření nápoje ze seznamu zakázaných látek.“

„To si pamatuju. Myslel jsem, proč mě odnesli na loď, zrovna když jsem o sobě nevěděl. Trochu divnej nástup do vysněnýho zaměstnání, ne?“

„Nerozumím. Vy jste spal a bylo nutné naplnit loď.“

„No, lepší než nic. A teď: mám smlouvu? Myslím, podepisoval jsem něco než jsem sem nastoupil?“

„Opět přesně nerozumím. Práce na lodích SEIF je zajištěna kolektivní smlouvou, která je závazná pro každého, kdo na některé z lodí pracuje nebo se tu jen vyskytuje.“

„OK. Můžu ji vidět?“

„Ale jistě. Musíte jen několik minut počkat, než ji počítač načte do paměti. Je to dokument obsahující 23 436 stran. Přeji příjemné čtení.“

Den čtrnáctý jej po příchodu na pracoviště přivítalo nezvyklé ticho. Zkontroloval čas (opozdil se asi o deset vteřin) číslo paluby a zkusmo zatleskal – jeho sluch nejevil žádné známky poškození. I přesto, že od Simů se nedala očekávat skoro žádná odpověď, obrátil se k jednomu z nich:

„Co se stalo? Proč je tu tak ticho?“ Sim kupodivu odpověděl hláškou z Darjanova oblíbeného prastarého seriálu:

„Všichni jsou mrtví. Všichni jsou mrtví, Dejve.“

„Jsem Darjan, ale to nic. Co se stalo, jak – všichni mrtví?“ Zdálo se, že Sim hodlá pokračovat ve vtipkování:

„Všichni jsou mrtví, Dejve,“ řekl a strčil mu do ruky hadici. Darjan ji odložil na zem a poprvé v životě se dotkl rukama těla jedné z želv. Její pokožka byla příliš tlustá na to, aby nahmatal tep či jiné známky života. Její oči nebyly zavřené, připadalo mu, že se dívají stejně, jako za živa, jen tu neznělo to houkání a končetiny se nepohybovaly.

„Jak víte, že jsou mrtvé?“ obrátil se na Sima znovu s otázkou.

„Všichni jsou mrtví,“ opakoval Sim skoro lhostejně, shýbl se pro hadici a znova mu ji podal.

„Když jsou mrtví, tak už ale nepotřebují polívat roztokem?“ zeptal se Darjan. Sim už tam nebyl. Darjan znova položil hadici, přešel k hlavě želvy a zkusmo píchl prstem do jejího oka. Nehnulo se. Dalo se tedy předpokládat, že opravdu nežije.

„Vraťte se prosím ke své práci. Hrozí zanedbání pracovních povinností,“ ozval se chraplavý hlas odkudsi ze stěny.

„Lorde, jsi to ty? Jsi i tady? Proč ses neozval dřív?“

„Neměl jsem důvod začít komunikaci. Vraťte se prosím ke své práci,“ opětoval Lord o poznání naléhavěji. Darjan znova zvedl hadici.

„Klidně mi tykej, jestli to umíš. Proč se mám vrátit k práci? Jsou mrtví, nevidíš?“

„Vaše - tvoje pracovní povinnost volá. Je to tvoje práce. Musíš ji vykonávat podle předpisů.“

„Ale vždyť je to k ničemu! Co pak to nechápeš? Nač mám omývat mrtvoly!“

„Tvoje pracovní povinnost volá. Je to tvoje práce. Musíš ji vykonávat.“

„Víš co? Jdi do prdele!!!“ zařval Darjan a praštil pracovním nástrojem o zem. Trefil nejbližší louži, z níž vystříkla tekutina a postříkala mu kalhoty. „No fajn, mám oblečení od krve mrtvý želvy,“ pomyslel si vztekle a vykročil směrem ke dveřím. Rozhoukala se siréna:

„Nouzový stav! Hrozí zanedbání pracovních povinností! Spouštím nouzové zavírání vrat do nákladových prostor!!“

Bezmocně praštil do zamčených dveří.

„Kdo tomu tady vlastně velí? Chci si s ním promluvit!“ křikl na Lorda hlasem, který nepůsobil zrovna moc jistě.

„Tady na lodi velím já,“ oznámil Lord, „jsem ovšem řízen ze Země, jako každý androidní pilot.“

„Fajn. A nedokážeš pochopit, že mrtvola už nepotřebuje léčit?“

„To chápu. Mrtvá těla nepotřebují léčbu. To by bylo neefektivní.“

„No vida. Takže nemusím už polívat tu MRTVOU želvu?“

„Musíš. Je to tvůj pracovní úkol. Polévání želv roztokem není léčba. Je to péče o její zdravotní stav.“

„Do hajzlu!! Ona NEPOTŘEBUJE už žádnou péči o svůj zdravotní stav, je MRTVÁ!!!“ Lord si nechal chvíli na rozmyšlenou:

„Z definice to nevyplývá. Mrtvá těla nepotřebují léčbu. To, že by nepotřebovala péči o zdraví, není v manuálu nijak upřesněno.“

„Ale z logiky věci to je přece úplně jasný! Podívej: mrtvá – zdravotní stav – zdraví... chápeš ty souvislosti?“

„Promiň, ale nerozumím. V definici slova mrtvý ani mrtvola není psáno, že by neměla zdravotní stav, a jestli zaživa nějaký měla, je logické, že ho má i po smrti.“

Po dvou hodinách urputné diskuze vzdal Darjan marný boj a chopil se hadice. Spolu s ostatními omýval mrtvá těla želv, kartáčoval jim pokožku, ptal se podle předpisů, jestli něco nepotřebují a každý den zapisoval do formulářů, že želvy o nic nového nepožádaly a že si na nic nestěžují.

V těch vzácných chvílích volna, které mu vybyly díky nedokonalostem zdejšího plánovacího systému, propátrával loď a doufal, že Lord to na něj nikomu neřekne, protože bonzování nemá v seznamu pracovních povinností. Snad nebude mít důvod, pokud se ho nikdo přímo nezeptá, snad nepochopí, co má znamenat Darjanovo systematické procházení neznámých chodeb a odškrtávání prostor, za kterými nic zajímavého nenašel.

Jednou objevil malá neoznačená dvířka. S bláhovou nadějí, že se za nimi skrývá nouzový výsadkový modul, kterým by se dalo uniknout, nepoužívané dálkové spojení, nebo alespoň pořádná dávka drog, stiskl kliku a podíval se dovnitř.

„Hm. No tak vás tady vítám. A děkuju pěkně, přesně tomuhle jsem se snažila vyhnout,“ přivítala ho vědma, která právě zalévala šálek kávy.

„Dobrý den,“ řekl mechanicky, „to... totiž… váš únos mě mrzí,“ zahučel nejistě a ohlédl se po východu.

„To nic. Už dlouho se mě chtěli zbavit. Myslím prezident a ti ostatní," konstatovala suše a sebrala z umyvadla čistý hrnek i pro něj.

„Promiňte – když jste to věděla dopředu, proč jste dopustila, abych...“ Vědma pokrčila rameny.

„Nevím, abych řekla pravdu. Jedna věc je vědět, a druhá je najít sílu se bránit." Připadala mu v té chvíli zvlášť bezmocná a slabá. A měl špatné svědomí:

"Kdybych vám mohl nějak pomoct..." nabídl neurčitě.

"Možná, že mohl," zašeptala. Vstala se šálkem v ruce a pobídla jej, aby ji následoval. V rohu její provizorní pracovny stála na nožičkách z pravého, nefalšovaného dřeva bizarní věc.

"Tenhle typ monitoru jsem v životě neviděl," konstatoval Darjan a opatrně na tu věc sáhl. Byla nehybná, neinteraktivní, studená a hladká.

"Je rozbitej? Nejsem si jistej, jestli tohle dokážu opravit," zapochyboval.

"To je zrcadlo. Kdysi se používalo k tomu, aby lidé viděli vlastní tvář."

"Jen k tomu? To nebylo moc multifunkční."

"Vlastně trochu bylo. Jenže o té druhé funkci vědělo, a vlastně do dneška ví jen naprosté minimum lidí," nadhodila tajemně.

"A to?" Kývla na něj, aby předstoupili před tu věc. Plocha zrcadla ukázala obraz dvou postav, stojících bok po boku. Jedna v černém decentním kostýmku, který byl povinnou součástí pracovních uniforem vyšší střední vrstvy zaměstnanců ZOAD, druhá v šedém uváleném plášti, s pokožkou dosti vrásčitou a pomalu se barvou blížící odstínu pláště.

„To jsme my?“ ujistil se Darjan a zkusil se pohnout. „Asi… jsem zvyklej na stabilizátor vzhledu," poznamenal udiveně. Na současných zobrazovacích systémech vypadal výrazně líp. „Jsem už skoro jako Simové,“ projelo mu hlavou.

"Kdo jsou oni? Myslím… ti v pláštích, co nemluví a chodí tak divně?" napadlo ho se zeptat.

"Přece vaši kolegové, odborníci SEIF, kdo by to byl," řekla vědma udiveně. Pokračovala:

„Představte si sám sebe, jak jste vypadal, když jste nastoupil na tuto loď.“ To mu nedělalo problémy. Stejný obraz viděl naposledy dnes ráno v digitalizovaném zrcadle, když se ujišťoval, že ani tady ve vesmíru mu nerostou vousy.

„A teď se posuneme dál do minulosti. Nechte tu osobu, kterou vidíte v zrcadle, mládnout. Pomalu se proměňovat v toho, kým jste byl za studií. Potom střední škola – tak, výborně. A teď se přesuneme do dětství,“ přikazovala zvláštním hlasem a Darjan sledoval, jak se z něj v zrcadle stává chlapec a z obrazu vědmy zase dívka, vyzývavá a působící poněkud arogantně, jako typický puberťák, který si za každou cenu jde za svým. Náhle se zazdálo, že jeho obraz se zapohyboval, ačkoliv on sám stál jako solný sloup.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy SEIF.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.

O autorce

￼

Petra Štarková je psycholožka a autorka fantasy povídek, fejetonů, populárně naučných článků a knížek pro děti i dospělé žijící v Brně. Můžete ji potkat na fantasy akcích nebo na samostatných přednáškách a besedách. Zajímá-li vás, co dalšího připravuje, můžete kliknout pro více informací na:

www.petrastarkova.cz

https://cs.wikipedia.org/wiki/Petra_Štarková

https://www.facebook.com/petrastarkovaauthor

https://www.instagram.com/starkova.petra