Copyright © Lydia Kang M.D.

© Nate Pedersen

© Vydavateľstvo RAK, 2020

Vydanie prvé

www.vydavatelstvorak.sk

Ebook ISBN 978-80-85501-79-7

Tvorba ebooku

www.eknihyhned.cz

Úvod

HOCHŠTAPLER. ŠARLATÁN. FELČAR.
PODVODNÍK. ŠVINDLIAR. MASTIČKÁR.

Takéto slová po dlhé roky slúžili na pomenovanie tých, ktorí ťažili z ľudského strachu zo smrti a z chorôb a ponúkali svoje pochybné prípravky, ktoré neliečili. Chorému, naopak, poškodili alebo mu dokonca i privodili smrť.

No základom šarlatánstva nemusí byť vždy len podvod. Hoci bežná definícia tohto pojmu znie „používanie a šírenie úmyselne podvodných liečebných postupov“, za šarlatánstvo sa považujú i prípady, v ktorých sú obchodníci úprimne presvedčení o účinku prípravku, ktorý ponúkajú. Možno ignorujú či spochybňujú vedecké fakty. A možno len žili pred dlhými stáročiami, keď ešte vedecká metóda nebola súčasťou civilizačného vedomia. Z pohľadu súčasného človeka sa takéto praktiky môžu zdať celkom nezmyselné. Lasičie semenníky ako antikoncepcia? Púšťanie žilou ako pomoc pri krvácaní? Prikladanie rozpálených kusov železa ako liek na neopätovanú lásku? Veru tak.

Dôvodom každej pochybnej liečby, či už známej u obyvateľov Osmanskej ríše, ktorí verili, že pojedaním hliny sa ochránia pred morom, či viktoriánskych džentlmenov, ktorí sedávali v ortuťovej parnej komore, aby sa zbavili syfilisu, alebo pacientov s epilepsiou v starovekom Ríme, ktorí popíjali krv gladiátorov, je neuveriteľná sila ľudskej túžby po živote. Takáto motivácia je pre nás doslova inšpiráciou: sme schopní jesť hoci aj mŕtvoly, vystavovať sa účinkom vriaceho oleja či znášať pokusnú liečbu prikladaním množstva pijavíc. To všetko v mene prežitia.

Tá istá motivácia vedie k neuveriteľným inováciám. Po dlhom zápase o zníženie úmrtnosti (a stíšenie kriku) nastal čas, keď nás lekári operujú až po blaženom znecitlivení. Fakt, že z rúk chirurga nesteká hnis z predošlého operačného zákroku, je už len bonusom navyše. S rakovinou dokážeme bojovať na molekulárnej úrovni takým spôsobom, o akom sa našim predkom ani len nesnívalo. Spoločnosť už neťažia ohavné choroby ako syfilis či ovčie kiahne. Je ľahké zabudnúť na samotnú cestu k tomuto pokroku, na ktorej boli novátori zahanbovaní a vysmievaní. Pre omyly lekárov pacienti trpeli a dokonca i umierali. Ani jeden z dnešných úspechov medicíny by sa nezrodil, nebyť pochybností nad existujúcim stavom.

Isteže, je tu aj temná stránka. Túžba liečiť a predlžovať život je rovnako návyková ako samotné ópium. Vedci unášaní predstavou, že nasledujú Ikara, sa predháňajú v príprave užitočnejších a účinnejších liekov. Vladári vysielajú alchymistov na nezmyselné cesty za odhalením záhady nesmrteľnosti. Šarlatáni rozhodujú, či potrebujete nový implantát kozích semenníkov. V zúfalej túžbe po uzdravení niekedy siahame po čomkoľvek.

Dokonca i po rádioaktívnych čapíkoch.

Buďme úprimní. Mnohým z nás jednoducho nestačí byť zdravý. Chceme ešte niečo viac, nesmrteľnú mladosť, dokonalú krásu, nekonečnú energiu, božskú mužnosť. A tak vzniká priestor pre skutočný rozmach šarlatánstva. Tu sa rodí naše pevné presvedčenie, že plátky arzeniku dodajú našej pleti broskyňovo krémový vzhľad, že prchavé elixíry zo zlata uľavia od bolesti nášmu zlomenému srdcu. Po poučení minulosťou sa nám ľahko smeje nad nejedným príkladom z obsahu tejto knihy. No nepochybne už aj vám pán doktor Google niekedy pomohol hľadať jednoduché riešenie nepríjemného problému. Nikto z nás neodolá ponuke rýchlej nápravy. Pred sto rokmi by ste zrejme aj vy stáli v rade na strychnínové tonikum.

Samozrejme, potrebovali sme záchranu pred šarlatánmi, ale i pred sebou samými. Vzostup patentovaných liekov v devätnástom storočí priviedol Ameriku k obratu. Vďaka zákonu o čistote potravín a liečiv z roku 1906 Spojené štáty zakročili proti podvodným a klamlivým značkám a nebezpečným zložkám potravín a liečiv. V roku 1930 vstupuje na scénu Úrad pre kontrolu potravín a liečiv ako kontrolný orgán federálnej vlády. Ďalšie zákony z roku 1938 sa týkali lekárskych prístrojov aj kozmetiky a zákon z roku 1962 vniesol do farmaceutického priemyslu vedeckú prísnosť.

Vyliečili nariadenia Spojené štáty z vlastného šarlatánstva? Isteže nie. Napriek prelomovým objavom modernej vedy, vládnej kontrole a regulácii aj čertovsky dobrému poznaniu ľudského tela sa chápadlá šarlatánstva naďalej dotýkajú takmer každého aspektu zdravotníctva a kozmetického priemyslu. Preto sa v mnohých kapitolách dočítate aj o súčasnej podobe opisovaných praktík. Prekvapivým zvratom bola zmena niektorých pokútnych metód, ako napríklad liečby pijavicami, na skutočne účinné liečebné postupy. V mnohých prípadoch (patrí medzi ne aj konzumovanie pásomníc v rámci odtučňovacej terapie) však šarlatánstvo jednoducho ešte stále pretrváva.

Aby sme mohli pokračovať v zápase so šarlatánstvom, musíme mať ucelenejšie poznatky o tom, ako funguje ľudské telo a ako ho ovplyvňujú choroby. Zároveň musíme prijímať iné názory v boji proti ochoreniam a o možnostiach predlžovania ľudského života. A napokon musíme byť neustále opatrní a veľmi pozorní. Šarlatáni budú naďalej číhať, pripravení naplno využívať ľudské zúfalstvo vo svoj prospech, skôr než veda a medicína ponúknu spoľahlivé riešenie.

Ako sa teda stať spotrebiteľom, ktorý je obozretný, uvedomelý, a pritom prístupný iným názorom? Pozor, pokútna medicína sa často opiera o neoficiálne dôkazy alebo o názory známeho lekára, ktorý nás má presvedčiť o účinku ponúkaného produktu. Vždy sa pozorne zamyslite nad tvrdeniami, že „štúdie ukazujú, že produkt P je fantastický“. Takéto „štúdie“ by sa mali uskutočňovať systematicky, mali by podliehať odbornej kontrole a mali by byť opakovane testované rôznymi subjektmi, aby mohli potvrdiť účinnosť produktu. A to sa deje zriedkavo. Naše vlastné predsudky, či už pri hľadaní dôkazu o správnosti nášho osobného presvedčenia, alebo stotožňovaní sa s názorom skupiny pre udržanie jej celistvosti, či v snahe obhajovať rozhodnutia z minulosti a odsudzovať ostatné možnosti, a mnoho ďalších prejavov kognitívneho skreslenia majú opojné účinky na našu schopnosť systematicky hodnotiť rozmanité spôsoby liečby od kvapiek proti kašľu s bylinnými výťažkami cez elektronické ničenie zhubných nádorov až po drahé plazmové injekcie do tváre.

Na záver si položme pár jednoduchých otázok. Veríte, že existuje presvedčivý dôkaz o účinnosti lieku? Ste ochotní riskovať vedľajšie účinky? A nesmieme zabúdať na jedno: koľko ste ochotní zaplatiť?

Táto kniha je skutočne iba stručnou históriou najhorších spôsobov, ako všetko vyliečiť. Nepochybne existujú mnohé ďalšie „najhoršie spôsoby“.

Poznámka autorov

Táto kniha v žiadnom prípade nie je vyčerpávajúcou encyklopédiou všetkých liečebných návodov, ktoré považujeme za absurdné. Všimnite si, že z tohto dôvodu sa viac venujeme postupom známym z minulosti než súčasným praktikám. Hoci mnohé oblasti pokútnej medicíny by sme radi opísali podrobnejšie, usúdili sme, že si zaslúžia samostatné spracovanie a navyše v úplne inom duchu. Ide o postupy, ktoré vychádzajú z náboženských pohnútok, o hrubú nespravodlivosť v pozadí konverznej terapie homosexuálov či rasisticky motivované praktiky.

CHEMICKÉ PRVKY

LÉKARSKE PREDPISY
Z PERIODICKEJ TABULKY
PRVKOV

ORTUŤ

Ruky a chodidlá dieťaťa už boli studené ako ľad, opuchnuté a červené. Pokožka na tele mu praskala, pripomínala blanšírované paradajky, zbavené šupky. Dievčatko schudlo, zlostne plakalo a pre silné svrbenie si neustále škrabalo už tak dotrhanú pokožku. Horúčka mu občas stúpla až na 39 °C.

„Keby už bola dospelá,“ podotkla matka, „mali by ju za blázna. Sedí v postieľke a udiera sa dlaňami do hlavičky, vytrháva si vlasy, kričí a divoko škrabe každého, kto sa k nej priblíži.“

Neskôr táto choroba dostala meno akrodýnia alebo bolesť končatín podľa bolesti, ktorú pacient cíti v rukách a chodidlách. No v roku 1921 ju volali ružová choroba detí a jej výskyt sa z roka na rok zvyšoval. Lekárom chvíľu trvalo, kým s ťažkosťami určili príčiny a pôvod choroby. Pripisovali to arzénu, hube kyjaničke purpurovej, alergiám a vírusom. Začiatkom 50. rokov dvadsiateho storočia však mnohé prípady usvedčili jedinú spoločnú zložku liekov, ktoré podávali chorým deťom: kalomel.

Rodičia v nádeji, že pomáhajú svojmu bábätku uľaviť od bolesti pri prerezávaní zúbkov, mu natierali boľavé ďasná niektorým z mnohých dostupných práškových prípravkov s obsahom kalomelu. V tom čase populárny práškový prípravok s názvom Dr. Moffett‘s Teethina Powder o sebe hrdo hlásal, že „Dieťa posilní... Pomôže pri črevných ťažkostiach detí KAŽDÉHO VEKU,“ a veľkým lákadlom bolo, že urobí z neho „dieťa tučnučké ako prasiatko“.

Za hrôzostrašným prísľubom, podobným rozprávke Perníková chalúpka, sa v kalomeli skrývala ešte jedna skazonosná hrozba – ortuť. Po stáročia sa výrobky s obsahom ortuti vydávali za liečivá na rôzne ochorenia podivne nesúvisiaceho pôvodu. Melanchólia, zápcha, syfilis, chrípka, parazity – povedzte len chorobu a niekto vyhlási, že ortuť to vylieči.

Ortuť sa po stáročia používala všade, vo všetkých vrstvách spoločnosti, buď v tekutej forme ako tzv. živé striebro, alebo ako soľ. Kalomel, tiež známy ako chlorid ortutnatý, patrí medzi soli. Používali ho i najslávnejšie osobnosti v dejinách, ako bol Napoleon Bonaparte, Edgar Allan Poe, Andrew Jackson či Louisa May Alcottová. Dôvod? To je na dlhší príbeh.

KALOMEL: VŠETKO PREČISTÍ

Pôvodný názov pochádza z gréckych slov s významom dobrý a čierny (keďže kalomel v prítomnosti amoniaku sčernie). Kalomel sa používal ako liek od šestnásteho storočia do začiatku osemnásteho storočia. Napriek podobnému názvu nemá s karamelom nič spoločné, i keď ho niekedy častovali prezývkami „červový cukríček“ a „červová čokoláda“ pre búrku v žalúdku, ktorú vyvolával pri liečbe črevných parazitov. Samotný kalomel vyzerá vcelku neškodne, biely prášok bez zápachu a vône. No nedajte sa oklamať, kalomel je taký neškodný ako váš sused v kaki maskáčoch s pivnicou plnou pílok na rezanie kostí. Pri perorálnom použití je kalomel veľmi silným preháňadlom, čím sa sofistikovane hovorí, že vám prudko vyprázdni obsah čriev do toalety. Zápcha sa dlho spájala s chorobným stavom, a preto otvorenie rektálnej brány pekla bolo signálom obratu k lepšiemu.

Poniektorí boli presvedčení, že „čierna“ v názve látky súvisela s tmavou farbou stolice, ktorú si zamieňali s prečistenou žlčou. Umožniť žlči „voľný prietok“ bolo v duchu rovnováhy tela a telesných tekutín. Táto teória siahala už do čias Hippokrata a Galéna. A ak bol teda obsah čriev tmavý a klzký, nebolo by lepšie zbaviť telo takýchto toxínov?

„Prečisťovanie“ prebiehalo aj inde, a to formou nelákavého výrazného slinenia, ktoré bolo symptómom otravy ortuťou. Konzumenti kalomelu mohli v slinení súperiť s besným psom. Ak sa choroba vypudí z tela cestou nadmerného slinenia, to je dobré, však? V šestnástom storočí Paracelsus veril, že dôkazom „účinnej“ (t. j. toxickej) dávky ortuti sú aspoň tri pollitre vylúčených slín. To je čertovsky veľký pľuvanec. A tak, v čase, keď pretekajúce toalety a galóny slín boli odpoveďou na množstvo ochorení, lekári našli obľubu v kalomeli.

Takýmto lekárom bol aj doktor Benjamin Rush. Otec zakladateľ, ktorý podpísal Vyhlásenie nezávislosti, presadzoval vzdelanie žien a bol za zrušenie otroctva. Bol priekopníkom humánneho liečenia psychiatrických pacientov. Bohužiaľ, podľa jeho názoru bola najlepšou metódou liečby duševných ochorení dávka kalomelu. Navrhoval takúto liečbu hypochondrie:

„Dávkovanie: 1 tableta viackrát“ (až kým na záchode neprepukne peklo).

Ortuť účinkuje pri tejto chorobe takto:

1. odvedením morbídneho vzrušenia z mozgu do úst,

2. odstránením obštrukcií v oblasti brušnej a

3. zmenou príčiny pacientových ťažkostí, ktoré sa celkovo vyliečia v zapálených ústach. Slinenie preukáže väčšiu službu, ak vyvolá odpor voči lekárovi alebo priateľom pacienta.

Odpor voči lekárovi a najlepšiemu priateľovi je fantastickým vedľajším účinkom! No popravde, Rush len nahradil hypochondriu otravou ťažkými kovmi. Ďalším vedľajším účinkom bolo ortuťou vyvolané psychické podráždenie. Táto neurologická porucha sa prejavovala depresiou, úzkosťou, patologickou plachosťou a častým vzdychaním. Spolu s trasom končatín sa týmto symptómom často vravelo choroba klobučníkov alebo trasenie klobučníkov (podľa výrobcov klobúkov, ktorí pri spracovaní plsti používali ortuť). Otrávených pacientov navyše trápilo vypadávanie zubov, rozpad čeľustných kostí a odumieranie tkaniva tváre, v ktorej ostávali otvory a odkrývali vredmi pokrytý jazyk a ďasná. Ak bolo Rushovým cieľom premeniť pacientov na extrémne náladových zombíkov, tak sa mu to podarilo.

Keď vírus žltej horúčky prenášaný komármi v roku 1793 zasiahol Filadelfiu, doktor Rush sa stal vášnivým zástancom extrémnych dávok kalomelu a púšťania žilou („terapia hrdinského vyprázdnenia“). V niektorých prípadoch bol predpísaný desaťnásobok inak obvyklej dávky kalomelu. Za prehnané to považovali aj lekárske kapacity, ktoré inak rady predpisovali prečisťovacie kúry. Členovia Kolégia lekárov vo Filadelfii označovali metódy doktora Rusha prívlastkom „vražedné“ a „vhodné pre koňa“. Už predtým, v roku 1788, spisovateľ William Cobbett označil Rusha za „mocného šarlatána“.

Thomas Jefferson v tom čase odhadoval mieru úmrtnosti na žltú horúčku na 33 percent. Neskôr, v roku 1960, sa zistilo, že miera úmrtnosti Rushových pacientov bola 46-percentná. Nedá sa to označiť práve ako zlepšenie existujúceho stavu.

Epidémiu vo Filadelfii napokon ukončila lepšia hygiena a zlepšenie situácie stojatých vôd podľa odporúčaní doktora Rusha. Prispel k tomu aj prudký jesenný mráz, ktorý vyhubil komáre. Keď ochorel Rushov priateľ Alexander Hamilton, o pomoc požiadal iného lekára, s jemnejšími liečebnými postupmi. „Vo veci púšťania krvi a liečby ortuťou,“ napísal Hamilton, „som bol vždy oponentom svojho vrúcne milovaného priateľa, ktorý však spôsobil veľa škody v úprimnom presvedčení, že zachraňuje ľudské životy.“ Hamilton prežil, no Rushova reputácia nie. Na prelome storočí svoju lekársku prax pomaly ukončil.

Kalomel sa však používal i naďalej, až kým v polovici dvadsiateho storočia konečne zlúčeniny ortuti nestratili svojich priaznivcov. Stalo sa tak vďaka dôkladnému pochopeniu, že miera toxicity ťažkých kovov je skutočne vysoká.

ŽIVÉ STRIEBRO: KRÁSNA BEŠTIA

Väčšina ľudí pozná elementárnu ortuť ako klzkú, striebristú kvapalinu, ktorá sa kedysi vo veľkom používala v sklenených teplomeroch. Ak ste boli dieťaťom v čase pred nástupom nadmerne starostlivej rodičovskej výchovy či obľuby bio životného štýlu, možno ste sa ešte hrali s obsahom rozbitého teplomeru. Jemne trblietavé guľôčky, ktoré hopkali kade-tade, zabávali deti po celé hodiny.

Tzv. „živé striebro“, ako sa ortuti často vravelo, bolo stále opradené mystikou. Starší latinský názov, hydrargyrum, poukazoval na jej jedinečnú vlastnosť („vodné striebro“) a z neho vznikla aj skratka Hg, používaná v periodickej tabuľke chemických prvkov. Je to jediný kov, ktorý je pri izbovej teplote tekutý, a zároveň jediný chemický prvok, ktorého bežný názov je odvodený od spojenia s alchýmiou a rímskym bohom.

Asi preto je zrejmé, prečo ľudia očakávali od ortuti magické vlastnosti. Jedným z nich bol aj Čching-š‘ chuang-ti, prvý cisár dynastie Čchin (žil v rokoch 246 – 221 pred n. l.), ktorý sa zúfalo snažil odhaliť tajomstvo nesmrteľnosti. Vyslal skupiny pátračov, aby mu našli odpoveď na túto otázku. Ich úsilie však bolo odsúdené na neúspech. Namiesto odpovede mu jeho vlastní alchymisti namiešali ortuťové liečivá v domnienke, že kľúčom je práve táto žiarivá kvapalina.

Zomrel v mladom veku štyridsaťdeväť rokov na otravu ortuťou. No, hej, ale to nie je všetko! V snahe vládnuť i v posmrtnom živote sa dal Čchin pochovať do podzemného mauzólea, takého vznešeného, že starovekí autori ho opísali ako rieku ortuti, so stropom vykladaným klenotmi. Vraj v ňom boli i nastražené pasce na spôsob Indianu Jonesa, so šípmi, ktoré strieľali na narušiteľov hrobu. Aby sa Čchin cítil šťastný, urobil druhých nešťastnými: kázal spolu so sebou zaživa pochovať aj svoje konkubíny a staviteľov hrobky. Bŕŕŕ. Hrobku doteraz neotvorili kvôli toxickým hladinám ortuti, ktorá sa môže uvoľniť po narušení celistvosti priestoru.

Omnoho neskôr, keď sa Abraham Lincoln nesmrteľne zapísal do histórie, stal sa tiež obeťou tekutej ortuti. Kým nastúpil do úradu prezidenta, trpel na výkyvy nálady, bolesti hlavy a zápchu. V polovici devätnásteho storočia jeho vojenský pobočník zaznamenal: „Keď nemal stolicu, stále ho bolela hlava. Užil modré pilulky, tú modrú hmotu.“ Tento „hlavybôľ“ bol tiež známy ako „žlčové bolesti hlavy“, a preto sa mohla predstava liečby spájať s dobrým preháňadlom, ktoré zároveň „umožnilo“ prúdenie žlče.

Čo však bola tá záhadná „modrá hmota“? Bola to tableta veľká ako zrnko korenia, ktorá obsahovala čistú tekutú ortuť, koreň sladkého drievka, ružovú vodu, med a cukor. Keďže tekutá ortuť sa v črevách ťažko vstrebáva, lekárnici tĺkli do tekutých guľôčok takmer do bezvedomia a radostne si pritom uvoľňovali potlačovanú agresiu až do momentu, ktorý psychológia označuje ako vyhasnutie reakcie na podnet. Žiaľ, toto násilné miešanie dostalo ortuť do formy výparov, ktoré sa už v črevách ľahšie vstrebávali.

Tak ako u závislých od kofeínu, ktorí, klamaní etiketou, do seba lejú bezkofeínové náhrady, aj Lincolnov stav sa po tabletkách len zhoršoval. Viacero záznamov z tohto obdobia opisuje jeho nestabilné správanie, záchvaty depresie striedané s prejavmi hnevu, nespavosť, tras a problémy s chôdzou. Teoreticky by mohla za všetkými týmito symptómami stáť otrava ortuťou. Je však možné, že trpel aj na neurotické poruchy.

Abraham Lincoln, bez brady, bez klobúka a ešte bez otravy ortuťou

Na obranu Lincolna treba povedať, že asi pochopil, že modrá hmota mu viac škodí než pomáha. Po nástupe do Bieleho domu jej užívanie zrejme obmedzil. Ešte však nebolo neskoro. Veď človeka až strasie pri pomyslení na vodcu amerického národa, ktorý, otrávený ortuťou a patologicky náladový, robil dôležité rozhodnutia o vedení občianskej vojny.

„JEDNA NOC S VENUŠOU,
CELÝ ŽIVOT S MERKÚROM“

Medzi ortuťou a syfilisom bol po stáročia spletitý vzťah. V pätnástom storočí po vpáde Francúzov do talianskeho Neapola sa choroba začala šíriť naprieč Európou. Ako poznamenal Voltaire: „Na svojej ľahkomyseľnej ceste po Taliansku Francúzi poľahky prišli k Janovu, Neapolu a syfilisu. Potom ich vyhodili z Neapola i Janova. Neprišli však o všetko, ostal im syfilis.“

„Tvrdý vred“ sa čoskoro stal skutočnou pliagou a smrteľným spoločníkom, ktorý sa šíril po celej Európe. Historický kmeň baktérií Treponema pallidum (ktoré spôsobujú syfilis) bol mimoriadne nákazlivý. Po sexuálnom styku s nakazeným partnerom sa dostavila bolesť genitálií, potom sa vytvorila vyrážka a nastúpili horúčkovité stavy. Neskôr sa páchnuce abscesy, pľuzgiere a vredy rozšírili po celom tele. Niektoré boli natoľko silné, že vyžrali kus tváre, živého mäsa a kostí. Áno, nekontrolovaný syfilis je poriadne hnusný.

Ľudia zúfalo potrebovali liek. Ako záchrana v šestnástom storočí prišla ortuť vďaka pomerne bombastickému a energickému Paracelsovi, ktorý nesúhlasil s Galénovou teóriou štiav. Naopak, bol presvedčený, že ortuť, soľ a síra sú zdrojom uzdravenia z každej choroby tela vďaka svojim pozemským, fyziologickým a astrologickým vlastnostiam.

Na scénu vstúpila ďalšia soľ, chlorid ortutnatý. Na rozdiel od kalomelu sa rozpúšťala vo vode a telo ju ľahko vstrebalo, čím sa ešte zosilnili jedovaté účinky ortuti na ľudské telo. Podanie látky spôsobilo popálenie kože („Bolí to! Pretože to lieči!“) a výdatné slinenie sa považovalo za prejav úspešného prečistenia organizmu.

Pacientom so syfilisom predpisovali asi najotrasnejší kúpeľný balíček vôbec. V parnom kúpeli zohriali ortuť na inhaláciu (a tým i jej ľahšie vstrebanie), čo malo mať blahodarné účinky. Chlorid ortutnatý sa zamiešal do tuku a výsledný balzam sa poriadne vmasíroval do postihnutého miesta. Niekedy pridali i vydymovanie tela, keď sa nahý pacient ponoril do kade s tekutou ortuťou tak, aby mu z otvoru trčala iba hlava. Pod kaďou zapálili oheň, aby sa ortuť mohla vyparovať. Podľa vyjadrenia talianskeho lekára zo šestnásteho storočia Girolama Fracastora po ortuťovom balzame a vydymení „v ústach pocítite kvasiacu nákazu rozpustenú v odpornom toku vlastných slín.“

Liečba syfilitických pacientov. Všimnite si vodopád slín (vpravo hore) a liečebný kúpeľ v tvare granátu.

Pacientom so syfilisom predpisovali asi najotrasnejší kúpeľný balíček vôbec. V parnom kúpeli zohriali ortuť na inhaláciu (a tým i jej ľahšie vstrebanie), čo malo mať blahodarné účinky. Chlorid ortutnatý sa zamiešal do tuku a výsledný balzam sa poriadne vmasíroval do postihnutého miesta. Niekedy pridali i vydymovanie tela, keď sa nahý pacient ponoril do kade s tekutou ortuťou tak, aby mu z otvoru trčala iba hlava. Pod kaďou zapálili oheň, aby sa ortuť mohla vyparovať. Podľa vyjadrenia talianskeho lekára zo šestnásteho storočia Girolama Fracastora po ortuťovom balzame a vydymení „v ústach pocítite kvasiacu nákazu rozpustenú v odpornom toku vlastných slín.“

Liečba syfilisu nebola vôbec sexy. Čo bolo horšie, liečba často pokračovala celý život. Ako sa vtedy zvyklo hovoriť: „Jedna noc s Venušou a celý život s Merkúrom.“ Výstižné, to sa nedá poprieť.

Niccolò Paganini, jeden z najslávnejších huslistov všetkých čias, sa pravdepodobne otrávil ortuťou potom, ako mu bol diagnostikovaný syfilis. V roku 1834 musel prestať verejne účinkovať, lebo sa uňho začala prejavovať hypochondria, extrémna plachosť ako následok neurotických porúch a nekontrolovaný tras. Nohy mal ako krhly a chronicky vykašliaval rôzne svinstvo. Sťažoval sa: „Ľahko vykašlem za tri-štyri misky hlienu... nohy mám opuchnuté vyše kolien, a preto sa vlečiem ako slimák.“ Vypadli mu zuby, močový mechúr mal chronicky podráždený a semenníky zapálené do veľkosti „malej tekvice“. Do čerta s tebou, syfilis, pohľad na mini tekvičky už nebude to, čo býval.

Chvalabohu či bohužiaľ, žalostný život úbohého Paganiniho, plný hnisu, slimačej chôdze, dolných partií veľkosti tekvice, už netrval dlho. Zomrel ani nie mesiac po poslednom vystúpení.

V súčasnosti vieme, že ortuť a ďalšie kovy, ako napríklad striebro, zabíjajú baktérie in vitro. Vedci vedia, že čo je dobré v Petriho miske, nemusí byť nevyhnutne dobré v ľudskom tele. Nie je jasné, či pacienti so syfilisom pocítili následky liečenia ortuťou alebo jednoducho prešli do ďalšej fázy choroby, ktorá mohla trvať i mnoho rokov bez symptómov.

Teda, či ich skôr nezabila toxická ortuť.

LEWIS, CLARK A BÚRLIVÉ STRELY

(NIE, ŽIADNE BLÁZNIVÉ STRELY!)

Vplyv Benjamina Rusha vďaka jeho tabletám presiahol filadelfskú epidémiu. Originálnu zmes kalomelu, chlóru a jalapu (silného preháňadla rastlinného pôvodu) s obľubou volali „Búrlivé strely Dr. Rusha“ či „Hromová rana“. Na svoju slávnu expedíciu si ich na odporúčanie doktora Rusha so sebou vzali aj páni Lewis a Clark. Rush vtedy napísal, že „keď pocítite indispozíciu... zľahka vyprázdnite črevá užitím jednej, dvoch či viacerých očistných tabletiek.“ Zápcha „je často prejavom prichádzajúcej choroby... a vtedy si vezmite jednu alebo viaceré očistné tablety.“ A „aj strate chuti do jedla, ktorá predznamenáva chorobu, predídete týmto liekom.“

Jedno s druhým, nie ste vo svojej koži? Uľavte si. Uľavte si poriadne.

A tak Lewis a Clark niesli so sebou najmenej 600 kusov Hromových rán doktora Rusha. Historici zistili, že počas svojej historickej cesty sa páni v okolí mesta Lolo v štáte Montana každú chvíľu ocitli v podrepe. Keďže ich výprava mala vojenské poslanie, dodržiavali sa vojenské smernice. Podľa predpisov mali byť latríny asi 100 metrov od hlavného táboriska. Našli sa pomocou datovania vzoriek olova. Ha! A ortuť objavili po asi 100 metroch. Latrínové bingo! Výherca sa našiel medzi exkrementmi. Tablety doktora Rusha možno liečili a možno nie, no určite zanechali stopu v oblasti historického štúdia výkalov.

KADUCEUS: ZÁMENA HADOV

Kalomel pomaly strácal svojich priaznivcov, keď túto „hrdinskú medicínu“ krviprelievania, očisťovania a potenia nahradili bezpečnejšie a účinnejšie liečebné postupy. V Spojených štátoch aj vo svete začal najprv v 40. rokoch dvadsiateho storočia platiť zákaz používania ortuti pri výrobe plsti, ktorý sa v 60. rokoch rozšíril aj na ťažbu zlata a striebra v baníctve. Kalomel ostal v ponuke lekární Spojeného kráľovstva až do polovice dvadsiateho storočia. Takto dlho ľuďom trvalo, kým pochopili, že ortuť spôsobuje akrodýniu. Ešte aj dnes nájdete ortuťové teplomery (sú presnejšie než tie s červenou alkoholovou náplňou), ale vďaka zákonnej úprave pomaly miznú zo sveta.

Hoci konvenčná medicína už ortuť nepoužíva, predsa len si kľukatými cestičkami našla miesto v ambulanciách. Je možno zvláštne, že kaduceus, palica s dvoma prepletenými hadmi a krídlami na konci, symbol boha Merkúra, sa bežne a nesprávne spája s lekárstvom. (Anglický výraz pre ortuť je mercury a spája sa s bohom Merkúrom, ktorého symbolom je palica ovinutá dvoma hadmi. Pozn. prekl.) Chyba sa stala v roku 1902, keď si kaduceus vybrali za svoj symbol zdravotníci Ozbrojených síl Spojených štátov. A čoskoro bol z neho univerzálny symbol liečenia. No v skutočnosti je kaduceus symbolom Merkúra, boha finančného zisku, obchodu, zlodejov a podvádzania.

Asklepiovo žezlo s jedným obtočeným hadom patrilo gréckemu bohovi Asklepiovi, ktorý bol patrónom zdravia a liečenia. To je palica, ktorú v roku 1902 omylom nevybrali za symbol liečenia. V súčasnosti ju však používa väčšina lekárskych inštitúcií.

V roku 1932 sa vo vedeckom mesačníku The Scientific Monthly objavili námietky Stuarta Tysona proti chybnému používaniu symbolu kaducea. Vysvetlil, že Merkúr bol „patrónom obchodu a tučnej peňaženky... presvedčivosťou striebra výstižne vyjadroval, že ,čím horšie to vyzerá, tým lepšie‘. Nebol by jeho symbol vhodný pre všetkých šarlatánov medicíny?“ Rozhodne.

ANTIMÓN

Oliver Goldsmith, spisovateľ a „geniálny idiot“

Písal sa rok 1774 a Oliver Goldsmith sa cítil dosť mizerne. Štyridsaťštyriročný spisovateľ, autor Vikára z Wakefieldu a S pokorou zvíťazila, mal horúčku, bolela ho hlava a tušil, že jeho obličky nepracujú dobre. V mladosti sa mu podarilo dokončiť štúdium na Trinity College, aj keď medzi najhoršími. Pokúsil sa aj o doktorské štúdium v Edinburghu, ktoré neukončil, a keď utratil všetky peniaze, túlal sa po Európe. Neskôr predsa len dosiahol nemalý úspech ako spisovateľ, hoci Horace Walpole, ako aj iní ho prezývali „geniálny idiot“.

A práve nedokončený doktorát medicíny a krátka skúsenosť pomocníka v lekárni ho priviedli k nápadu, aby sa liečil sám.

Nadišla chvíľa, keď potreboval Prášok na horúčku svätého Jakuba.

Prášok na horúčku svätého Jakuba bol za svojich čias nepochybne slávny liek, ktorý vytvoril a predával doktor Robert James, jeden z najslávnejších lekárov tzv. patentnej medicíny. Podľa neho mal tento prášok liečiť stavy horúčky „sprevádzanej záchvatmi kŕčov a závratmi“, lámku, skorbut a vírusové ochorenia dobytka. Doktor James držal svoj recept v takej tajnosti, že o jeho zložení klamal dokonca aj pri prihlasovaní licencie, aby predišiel prezradeniu receptu. Hlavná zložka lieku, toxický kov zvaný antimón, vynikala v tom, čo si Oliver Goldsmith myslel, že potrebuje najviac, aby mohol zdravý vyskočiť z postele.

Chcel sa vyvracať.

Goldsmith, ktorý sa považoval za lekára, aj keď ním nebol, si pýtal od lekárnika Prášok na horúčku svätého Jakuba. Lekárnik mu odmietol vyhovieť s odporúčaním, aby sa dal najprv vyšetriť skutočným lekárom. Nakoniec však Goldsmith dostal, čo žiadal.

Po osemnástich hodinách silného vracania a kŕčov bol mŕtvy.

STRUČNÉ DEJINY DÁVENIA

Neskôr sa vrátime k úbohému pánu Goldsmithovi a receptu na antimón, po ktorom tak veľmi túžil. No najprv sa v krátkosti bližšie pozrime na to, prečo chcel vracať tak veľmi, až ho to zabilo.

Emesis, čiže vracanie, je spôsob, akým sa telo zbavuje obsahu žalúdka napriek gravitácii a proti smeru normálneho trávenia. Podráždením sliznice žalúdka a vyvolaním dávivého reflexu sa stimuluje „centrum vracania“ v mozgu (áno, toto miesto naozaj existuje), ktoré môže privodiť spätný tok trávenia. Dávidlá, ako napríklad antimón, sú látky, ktoré sa zámerne užívajú na vyvolanie vracania a majú dlhú a slávnu históriu opradenú legendami. Hérodotos písal o starovekých Egypťanoch, ktorí pre udržanie dobrého zdravia užívali dávidlá každý mesiac. Aj Hippokrates obhajoval pravidelné vyvracania tráveného obsahu žalúdka. V priebehu tisícročí odporúčaní pribúdalo. Ešte pred niekoľkými desiatkami rokov dávidlám stále patrilo významné miesto na farmaceutických predpisoch.

Veľa dávidiel sa používalo v duchu tzv. humorálnej teórie, podľa ktorej chorobný proces vzniká ako dôsledok nerovnováhy štyroch telesných štiav: krv, čierna žlč, žltá žlč a hlien. A tak bolo nevyhnutné rovnováhu obnoviť, či už vracaním, hnačkami, potením, alebo slinením. Choroba mala vyprchať pórmi alebo vyletieť ako strela niektorým z telesných otvorov von, aby človek opäť nadobudol stratenú rovnováhu.

Už v roku 3000 pred n. l. sa vychyteným dávidlom stal antimón, sivastý kov ťažený z nerastných zásob po celom svete. Je známe, že dávidlá sa tešili obľube pre svoju schopnosť vyprázdniť preplnený žalúdok po nadmernom jedení a pití. Týmito praktikami boli známi aj rímski cisári Július Caesar a Claudius. Seneca, poradca cisára Nera, píše o Rimanoch, ktorí „vracali, aby jedli, a jedli, aby vracali, a neráčili stráviť pokrmy dovážané zo všetkých kútov sveta“. Dávenie údajne vyvolávalo víno s obsahom antimónu. (Zaujímavé je, že pojem vomitorium bol dlho považovaný za označenie miesta vyhradeného pre vyžieračov rímskych večierkov. No v skutočnosti to bolo len miesto pri východe z amfiteátra, kde sa mali davy pred odchodom „vyprázdniť“. Tak je to. Tento architektonický termín dáva do rovnosti človeka a jeho vývratky.)

Bohužiaľ, aby ste telo presvedčili, že má otočiť normálny chod svojich procesov, musíte mu podať niečo, čoho sa bude zúfalo chcieť zbaviť, napríklad jed. Vedci aj liečitelia uznávali toxický potenciál antimónu. Mohol spôsobiť poškodenie pečene, silný zápal pankreasu, srdcové problémy i smrť. Predsa však verili, že lekári dokážu jeho smrtonosnú silu udržať pod kontrolou. O antimóne platilo to, čo bolo vtedy všeobecne rozšíreným názorom: „Jed v rukách lekára nie je jedom“.

Večná škoda, že Oliver Goldsmith sa k svojmu jedu dostal bez súhlasu lekára.

ZABIJAK MNÍCHOV
ALEBO ZÁZRAČNÁ MEDICÍNA?

Paracelsus, slávny lekár šestnásteho storočia, veril skôr filozofii minerálov než protikladnej náuke o telesných šťavách. Bol to radikálny odklon v myslení, ktorý si našiel mnohých stúpencov i nepriateľov. Podľa Paracelsa musí človek najprv porozumieť prírodným vedám a až potom môže chápať trápenia ľudského tela. Na naprávanie sa ideálne hodili látky nerastného pôvodu, ako boli prvky antimón alebo ortuť. Najmä antimón „prečistí sám seba a zároveň i všetko, čo je nečisté,“ tvrdil Paracelsus.

Zdalo by sa, že odporúčanie renesančného doktora vševedka bude stačiť pre získanie povesti najlepšieho dávidla. No v skutočnosti bolo potrebné ešte uznanie mystického mnícha, aby mohol antimón skutočne začať kariéru.

Jeho názov pravdepodobne pochádza z príbehu o nemeckom mníchovi z pätnásteho storočia Basilovi Valentinovi.

Podľa legendy bol Valentinus kanonikom benediktínskeho Kláštora svätého Petra, ktorý zomrel v ohromujúcom veku 106 rokov. Epitaf na jeho hrobe znie tajomne: „post CXX annos patebo“ (po 120 rokoch otvoriť, resp. možno vyprázdniť). Údajne práve v mieste, kde sa tento nápis nachádzal, praskol jeden zo stĺpov kláštorného kostola a vo svojich útrobách odhalil úkryt dovtedy neznámych ručne písaných kníh Valentina.

Valentinus ospevoval antimón v rukopise s názvom „Triumfálny koč antimónu“. Látku odporúčal dokonca aj na vykrmovanie prasiat. Hovorí sa, že keď antimón zabral u ošípaných, podal ho i mníchom. Tí však okamžite umreli. Odtiaľ pochádza aj názov prvku „anti-monk“ (proti mníchom), teda zabijak mníchov. (Takýto pôvod slova však nie je hodnoverný. Názov antimón je pravdepodobnejšie odvodený od gréckeho slova antimonos, „kov, ktorý sa nevyskytuje samostatne“, pre jeho prirodzene blízky vzťah k iným chemickým prvkom, ako je napríklad síra. Napokon, aj označenie „Basilius Valentinus“ sa viac hodí pre naničhodného lenivého trubadúra.

Valentinove rukopisy sa zázrakom dostali do rúk Johanna Thöldea, solivarníka a obchodníka, ktorý bol pravdepodobne ich skutočným autorom. Náhodou bol totiž aj šikovným chemikom. Šírením Valentinových spisov na začiatku sedemnásteho storočia zarobil veľa peňazí a antimón zaznamenal prudký nárast svojich užívateľov.

Začala sa vojna vzdelancov.

Galénskych lekárov, ktorí ospevovali prednosti teórie telesných štiav, privádzali do zúrivosti prívrženci Paracelsa a Valentinusa spomedzi doktorov a chemikov, ktorí sa klaňali dávivej sile ortuti a antimónu. Viedli sa ostré hádky aj súdne spory o prieniku chémie a medicíny, stredobodom ktorých bol antimón.

Lekárska fakulta v Paríži rozhodla, že antimón je „smrteľný jed“. Medzi jeho najhlasitejších kritikov vo Francúzsku patril lekár Guy Patin, ktorý hlásal: „Nech nás boh chráni pred takýmito liekmi a takýmito lekármi!“

A predsa mnohí verili, že antimón im „zdokonalí telo“ a odstráni všetko nečisté, čo mu príde do cesty. Používal sa na všetko od astmy cez alergie až po syfilis a mor. Keď bol kráľ Ľudovít XIV. v roku 1658 na smrť chorý, podali mu antimón. Uzdravil sa (zázračne), a tak sa výmena názorov o antimóne vo francúzskych kruhoch ukončila žiarivým úspechom žiarivého kovu.

Ako to dopadlo s Thöldeom a možno fiktívnym Valentinom? V skutočnosti nikoho nezaujímalo, že spisy boli zrejme dielom solivarníka-chemika. Bolo zjavne nemožné, aby mních z pätnásteho storočia bol autorom diela, v ktorom sa opisujú udalosti z čias po Valentinovej smrti. Odporné dedičstvo antimónu však bolo až príliš skutočné.

Pekne modručká modrá skalica. Vyzerá ako lízanka. No, pozor, nelízať!

VEČNÉ GUĽKY
A KALIŠTEK NA VRACANIE

Keď bol antimón na vrchole svojej popularity, nestačilo si z času na čas vybrať liek na predpis. Ľudia potrebovali aj príslušenstvo. V sedemnástom a osemnástom storočí boli v móde kalíšky vyrobené z antimónu, nežne nazývané pucula emetic alebo calicos vomitorii. V podstate išlo o „kalištek na vracanie“. V kombinácii s kyselinou vo víne sa z antimónu v šálke vytvoril „vínny kameň na dávenie“, vínan draselný. Kto sa z kalíška napil, pomohol si k dobrému „zdravému“ vracaniu alebo prinajmenšom k hnačke. Jeden z posledných zachovaných antimónových kalíškov pravdepodobne patril kapitánovi Jamesovi Cookovi, ktorý si ho mal pribaliť na svoje cesty okolo sveta. Nemal ho však používať príliš veľa, ak totiž do vína preniklo príliš veľa antimónu, výsledný nápoj bol smrteľný. Jeden takýto pohárik zakúpený za 50 šilingov v londýnskej Uličke strelného prachu v roku 1637 usmrtil troch ľudí.

Ďalšími doplnkami boli antimónové guľôčky. Na rozdiel od dnešných liekov boli tieto pilulky ťažké. Prechod tráviacim traktom na nich často nezanechal výrazné stopy a ľudia ich poslušne vyberali z latrín a umyté opakovane používali, zas a znova. Porozprávajme sa o recyklácii. Tieto „večné“ alebo „nekonečné“ pilulky sa často s láskou odovzdávali z generácie na generáciu, akoby išlo o cenné dedičstvo. Predstavme si, že v poslednej vôli stálo: „A Jonathanovi, môjmu milovanému synovi s častou zápchou, odkazujem svoje guľôčky na stolicu.“

Willy Wonka a nekonečné cukríky z jeho továrne sa môžu schovať.

Na šialenstve okolo antimónu zbohatli zástupy podnikavých šarlatánov. Po úspechu Joshuu Warda, ktorý antimónom vyliečil vykĺbený palec kráľa Juraja II., sa tento lekár osemnásteho storočia už v kráľových očiach nemohol dopustiť ničoho zlého. Aj bez lekárskeho vzdelania a s nepatrnou znalosťou liekov Ward využil svoju slávu na hromadenie bohatstva. A lieky, ktoré predpisoval? Wardove tabletky a Wardove kvapky, o ktorých tvrdil, že dokážu vyliečiť každú jednu ľudskú chorobu od lámky po rakovinu. Príliš dobré, aby to bola pravda? Nuž, hej. Jeho lieky obsahovali toxické množstvo antimónu. No každý chcel mať v kredenci Wardove pilulky a Wardove kvapky. V rámci reklamy ich umelo farbili načerveno, ružovo a modro, lebo všetko vyzerá lepšie, keď to má farbu ako gumové medvedíky. Na rozdiel od želé cukríkov však Wardove prípravky niekedy obsahovali arzén.

Ward svoje bohatstvo točil a rozmnožoval, otvoril dokonca vlastnú nemocnicu. Pomáhal chudobným, čo bolo od neho celkom pekné. No často im podával svoje jedovaté lieky, čo od neho až také pekné nebolo.

VOŇAVÁ MISKA,

KTORÁ NAPÍNA NA VRACANIE

Dávidlá sa vyskytujú v rôznych formách, najčastejšie sú pripravené z minerálov alebo byliniek. Pozrime sa do histórie smutne známych prípravkov, ktoré vyvolávali vracanie.

Soľ Už starovekí námorníci dobre vedeli, že pitie morskej vody môže vyvolať silné vracanie. Gréci si nalievali zmes soli, vody a vínneho octu. Plínius Starší na tento účel odporúčal chutnú zmes medu, dažďovej vody a morskej vody s názvom thalassomeli (morský slimák). Celsus opisuje užívanie vína a morskej vody alebo posoleného gréckeho vína na „uvoľnenie brucha“, teda menej jemne povedané, na vyvrátenie obsahu žalúdka. Samozrejme, pitie slanej morskej vody vo veľkom nielenže vyvoláva vracanie, ale môže spôsobiť aj smrť.

Pivo a rozdrvený cesnak Grécky lekár zo štvrtého storočia Filumenus uvažoval nad zmesou piva a drveného cesnaku, ktorá by mohla vracaním liečiť i uštipnutie jedovatým hadom. Keďže sa však hadí jed nehromadí v žalúdku, zjavne sa tým len prilieva olej do ohňa.

Modrý vitriol (modrá skalica) Kryštalická látka s výrazne modrým zafarbením sa ako dávidlo používala od deviateho storočia. V roku 1839 ju istý časopis odporúčal ako protijed pri otrave ópiom a bolehlavom škvrnitým. Bohužiaľ, už samotný modrý vitriol je jedovatý, spôsobuje praskanie červených krviniek, rozpad svalového tkaniva a zlyhanie obličiek.

Ipecac (ipekakuanhový sirup) Do Európy ho po prvýkrát doviezli v sedemnástom storočí. Nie, nespieva sa o ňom v „Dievčati z Ipecacuanha“. Ipekakuanhový sirup po stáročia slúžil ako látka na podporu vykašliavania a ako dávidlo. A dlhé roky sa používal aj ako jed. V celom devätnástom storočí a začiatkom dvadsiateho storočia sa považoval za nevyhnutnú súčasť obsahu domácej lekárničky. A kúpiť sa dá dodnes. No moderní farmakológovia vedia, že neabsorbuje toxíny a že vracanie vyvoláva len na 50 percent. Aj tá pieseň je napokon o „Dievčati z Ipanema“, jasné?

Apomorfín Táto halucinogénna droga sa nachádza v hľuzách a koreňoch istého druhu leknovitých vodných rastlín (po latinsky Nymphaea genus). Užívali ju Mayovia, starovekí Egypťania ju zvečnili na freskách svojich hrobiek a v polovici devätnásteho storočia bola dokonca vyrobená synteticky. Mala skutočne silné účinky. V roku 1971 sa jej úspešnosť pri vyvolávaní vracania vyhodnotila na takmer 100-percentnú oproti 30- až 50-percentnej úspešnosti iných dávidiel. Bohužiaľ, apomorfín sa používal aj v konverznej terapii homosexuálov a niekoľkým „pacientom“ dokonca privodil smrť. V súčasnosti sa opatrne používa vo veterinárnom lekárstve a ojedinele pri liečbe pacientov postihnutých Parkinsonovou chorobou.

LIEČIVÁ SILA BOLESTI:
PĽUZGIERE A AVERZNÁ TERAPIA

Vzhľadom na nechutnú povesť antimónu je prekvapujúce, že ho ľudia používali aj na tvár. Presne tak. Ten istý kov, ktorý pomáhal vladárom vyvracať sa a používal sa ako večná pilulka na vyprázdnenie vnútorností, slúžil aj v kozmetike. Sb, skratka pre antimón v periodickej sústave chemických prvkov, je odvodená od stibnitu, nerastu sulfidu antimonitého. Tento ľahký sivastý kov, ktorý na vzduchu sčernie, sa používal na líčenie očí v starovekom Egypte, na Blízkom Východe a v častiach Ázie (kde je známy aj ako „kohl“, antimónový prášok).

Kým však siahnete po stibnite v akejkoľvek forme, aby ste si nalíčili oči načierno, čítajte ďalej. Ak ste si mysleli, že antimón dokáže už vo vnútornostiach celkom zaujímavé veci, vydržte, to je ešte nič oproti tomu, čo môže urobiť pleti. Vo svete dráždidiel, ktoré majú pôsobením pálivého dráždenia alebo tvorením pľuzgierov na jednej časti tela odviesť chorobu z ďalšieho miesta postihnutia (pozri Liečba vypaľovaním a tvorbou pľuzgierov, s. 167), sa antimón používal aj lokálne ako pľuzgierotvorná látka. V londýnskej lekárskej encyklopédii z roku 1832 sa odporúča masť na báze antimónu na liečbu čierneho kašľa a tuberkulózy. To jednoznačne nedokáže. Ach, a ten vytvorený pľuzgier? Autori encyklopédie si zrejme mysleli, že bude lepšie držať ho navždy nažive. Čo znamená, že keď sa pľuzgier začínal liečiť, odtrhli ste vršok a pridali trochu vínového kameňa, aby ste „zväčšili objem výlučku hnisu“.

Drsné. Kto vraví, že pri lokálnom použití antimón nevyvoláva aj vracanie?

Na základe princípu „liečiť bolesť bolesťou“ išli zástancovia antimónu s averznou terapiou ešte ďalej. Táto behaviorálna liečba prepojí to, čo pacient chce (pitie alkoholu), s tým, čo neznáša (vyvracanie obsahu svojich vnútorností). Doktor Benjamin Rush z Filadelfie raz pridal pár zrniečok vínneho kameňa na dávenie do pohára s rumom mužovi, ktorý holdoval alkoholu. Po vyvracaní sa na potešenie doktora Rusha u muža vytvorila averzia na pitie, ktorá mu vydržala dva roky. A tak by sa mohlo zdať, že antimón je skvelým odvykacím prostriedkom. Až na to, že je – ejha! – šialene toxický. Lenže alkoholizmus nie je choroba, ktorá by sa dala rýchlo vyliečiť.

A predsa, šarlatáni pretrvali. V roku 1941 sa viedol súdny spor vo veci prášku na opitosť pani Moffatovej s názvom „Heš-mucha pre opilcov“, ktorý obsahoval antimón. Bol to nezmysel s toxickými vlastnosťami a navyše s absurdným názvom. Ani to však nezabránilo ľuďom, aby ho ďalej používali na odvykanie od alkoholu. Za hranicami Spojených štátov sa antimón na tento účel naozaj ešte stále používa. V roku 2004 vypil devätnásťročný mladík nápoj „Soluto Vital“ s obsahom antimónu, vyrobený v Guatemale, ktorý mu poškodil obličky. Odborný lekársky časopis The New England Journal of Medicine písal o prípade z roku 2012, keď opitému mužovi po príchode domov manželka podala dávku dávidla tártaro emético, ktorý kúpila niekde v Latinskej Amerike. Malo mu vyvolať vracanie, po ktorom sa mu už nebude chcieť viac piť alkohol, ako jej povedal predavač. Muž skončil v nemocnici s poškodením obličiek a pečene.

V súčasnosti sú naďalej povolené lieky na averznú terapiu, napríklad antabus. Táto chemická látka vyvoláva v prítomnosti alkoholu nutkanie na vracanie. Už sa však nepoužíva bežne, lebo naráža na odpor pacientov. Ajhľa, averzia voči averznej terapii! A pritom ani neobsahuje antimón.

VYLÚČENIE ANTIMÓNU
Z MODERNEJ MEDICÍNY

Sú dôvody, prečo moderná farmakológia okrem antabusu nepoužíva liečivá na vyvolanie vracania. Dnes totiž poznáme lepšie spôsoby, ako si poradiť po požití jedovatej látky. Podávame aktívne uhlie na absorpciu toxínov v žalúdku a chelačnými terapiami dokážeme naviazať toxické prvky bez nutnosti vyvracať obsah žalúdka.

Antimón bol možno zázračnou látkou v očiach stúpencov Paracelsa a Valentinusa, ale pálivé pľuzgiere a kalíšky na dávenie dnes už neoceníme. Hoci sa antimón v niektorých krajinách používa pri liečbe parazitických infekcií, v USA nie je povolený. Zlúčeniny antimónu majú veľa vedľajších účinkov podobných ako arzén, napríklad bolesti hrdla, poruchy obličiek a, samozrejme, nevoľnosť, vracanie a bolesť brucha. A ešte je tu jeden drobný problém: antimón je aj karcinogénny.

Veľká škoda, že toto všetko nevedel Oliver Goldsmith, kým dostal to, čo pýtal.

ARZÉN

Výroba arzénu v roku 1704. Biely arzén, obľúbený medzi vrahmi, sa vyrába pražením sulfidu antimonitého, ktorý sa v prírode vyskytuje ako minerál antimonit.

Zoznámte sa s Mary Frances Creightonovou: manželka, sestra a matka s talentom vyhnúť sa trestu za vraždu. Keď vraždila po prvýkrát v roku 1920, obeťou bola jej svokra. Všetci si mysleli, že bohatá štyridsaťsedemročná žena zomrela na otravu mŕtvolným jedom, ptomaínom. Otrávila ju však Mary chutným horúcim kakaom, po ktorom žena začala hneď prudko vracať a o pár hodín bola mŕtva.

Mary zabíjala opäť v roku 1923. Presvedčila svojho dospievajúceho brata Charlesa, aby sa presťahoval k nej a jej manželovi. Pred spaním mu varila čokoládový puding.

Charles ochorel, bolel ho žalúdok, mal sucho v ústach. Krátko nato zomrel hroznou smrťou, v záchvatoch vracania a triašky.

Na vine mal byť ničivý žalúdočný vírus. No bratova smrť prišla Mary vhod, lebo získala jeho životnú poistku vo výške 1 000 dolárov. Políciu na to upozornil anonymný list, v ktorom stálo, že Mary Frances klame a mladík sa stal jej obeťou. Telesné pozostatky brata i svorky boli exhumované a podrobili ich forenznej chemickej analýze. A výsledok? Otrava arzénom.

Mary Frances Creightonová, „Borgiová z Long Islandu“, cestou na súd v roku 1936.

Arzén je známy svojou schopnosťou skôr zabíjať než liečiť. Je to silný toxín, ktorý poškodzuje pečeň, a karcinogén. Smrteľná dávka je asi 100 mg a obeť po nej umiera v priebehu niekoľkých hodín. Od stredoveku do začiatku dvadsiateho storočia sa arzénu maznavo hovorilo „kráľ jedov“, „jed kráľov“ a „prášok dedičov“. Dokonca už Hippokrates poznal jeho toxické účinky a opísal brušnú koliku baníkov, ktorí v staroveku ťažili arzén. Pre rímskeho cisára Nera malo objavenie účinkov arzénu vcelku praktické následky. Arzén mu pomohol zabiť brata Britannica, čím si zabezpečil panovnícky titul.

Prečo bol arzén jedom vhodným pre každého traviča od žien v domácnosti po cisárov? V prvom rade, jeho prítomnosť sa dá veľmi ťažko zistiť. V najznámejšej forme, ako „biely arzén“, je bez zápachu, a keď sa ukryje do jedla alebo pitia, je často i bez chuti. Symptómy otravy zvyčajne pripomínajú otravu jedlom. V časoch, keď chladenie potravín bolo neznámym pojmom a kráľ náhle dostal žalúdočné kŕče, išiel si vnútornosti vyvrátiť a jeho nočník v izbe pretekal riedkou stolicou, nebolo vždy jasné, či je nablízku vrah.

V časoch renesančnej Európy sa šľachtické rody Medici a Borgia rady uchýlili k arzénu na odpratanie každého, kto sa im postavil do cesty. Anglický esejista Max Beerbohm napísal: „Ani jeden Riman nikdy nemohol povedať: ,Včera som večeral u Borgiovcov.‘“Hoci si Mary Frances Creightonová vyslúžila prezývku „Borgiová z Long Islandu“, neuznali ju vinnou ani z jedného podozrivého úmrtia. Dokonca o niekoľko rokov neskôr otrávila arzénom ďalšiu obeť. (Napokon, prečo nie? Už dvakrát to skvele vyšlo!) V treťom prípade bola otrávenou Ada Appelgatová, ktorej manžel mal románik s Maryinou dospievajúcou dcérou.

Hoci to vyzeralo na jednoznačný prípad, zásadným problémom bolo dokázať Mary zločin. Začiatkom dvadsiateho storočia bol arzén úplne všade.

DAJ SI DVAKRÁT ARZÉN
A RÁNO MA NEVOLAJ

Už od antických čias sa arzén používal ako liek. Má leptavé účinky, takže spôsobuje odumieranie a odlupovanie kože. Preto pomáha pri problémoch s abnormálne zhrubnutým povrchom kože, ako je psoriáza. No kedysi sa používal i pri ďalších kožných ochoreniach vrátane vredov a ekzémov. Tu a tam ho trošku natrieť nemohlo veľmi ublížiť, no pri nadmernom alebo dlhodobom užívaní sa arzén môže stať príčinou chronickej otravy. A ako ukazuje história, arzén aj mnoho ďalších liekov sa používali v čertovsky veľkých množstvách aj vtedy, keď to nedávalo zmysel. Na horúčku, bolesť žalúdka, pálenie záhy, reumatizmus aj ako univerzálne tonikum: od Aikenových tonikových piluliek cez zlúčeniny síry v pastilkách po Grossove tablety na neuralgiu. Šarlatánske obchodovanie s patentnými liekmi v devätnástom storočí milovalo arzén.

A trh tiež. Predávali sa lieky proti malárii s obsahom arzénu a kvapky proti horúčke z malárie, ktoré boli bez chuti (čo bol rozhodujúci predajný parameter, keďže alternatívny chinín bol horký). Zabíjali tieto prípravky parazity spôsobujúce maláriu? To nie je jasné. Lekári však sem-tam utrúsili jedovatú poznámku, že arzén by mohol „liečiť horúčku zabíjaním pacientov.“ Doktor Thomas Fowler sa domnieval, že arzén pomáha. A tak pripravil vlastnú receptúru, ktorá potom vládla ďalších 150 rokov ako najznámejší liečivý prípravok s obsahom arzénu.

Roztok doktora Fowlera vznikol v roku 1786 ako jednopercentný arzeničnan draselný s prísadou levandule, aby sa predišlo náhodnej zámene s vodou. Roztok mal údajne liečiť syfilis, parazitickú infekciu známu ako spavá choroba a horúčku spôsobenú recidívou malárie. Odkedy lekári vedeli, že vypaľovanie arzénom je vhodnou liečbou niektorých kožných ochorení, arzén aplikovali aj na rakovinové nádory v nádeji, že ich rozpustí. Lekárnický zápisník z roku 1818 zaznamenal neradostné zistenie: „Dobré účinky (arzénu) majú, žiaľ, často obmedzené trvanie“ a pre mnohých pacientov „sú, treba pripustiť, škodlivé“. Arzén mohol byť príčinou nedostatku tiamínu, ktorý spôsoboval tŕpnutie končatín a búšenie srdca.

Tvrdenie, že Fowlerov prípravok je liečivé tonikum na podporu vitality, bola číra reklama bez reálneho efektu. Arzén totiž spôsoboval rozšírenie drobných ciev na tvári, ktorá tak získala červenú farbu a budila dojem prekypujúceho zdravia. No ľudia sa po ňom necítili o nič lepšie. Užívanie arzénu, ako aj mnohých ďalších prípravkov podávaných na lekárske účely, napríklad s obsahom ortuti, vykazovalo znepokojujúce príznaky toxicity, medzi nimi i hnačku a zmätenosť. Ľudský organizmus na prípravky teda reagoval, čo bolo v časoch, ktoré nepoznali moderné laboratórne testy a skeny, jediným spôsobom, ako zistiť, či liek vôbec nejako účinkuje (a pripočítajme nadmernú plynatosť).

Fowlerov roztok a ďalšie prípravky s obsahom arzénu sa naďalej neobmedzene používali v priebehu takmer celého devätnásteho storočia. Aplikovali sa na kožu, pridávali sa do klystírov, jedli sa. Obľúbenou formou príjmu arzénu bolo pridať ho do chleba, čím vznikli „chlebové pilulky“, alebo sa konzumoval s čiernym korením. Arzén sa podával injekčne aj inhalačne vyparovaním. Istá príručka farmakológie chválila arzén ako bezpečnú látku pre dojčiace matky, ktoré mohli potom prostredníctvom materského mlieka s obsahom arzénu ďalej liečiť svoje bábätká. Arzén sa používal aj pri rannej nevoľnosti. Zoznam ochorení, pre ktoré mal byť arzén vhodným liekom, bol nekonečný. Uštipnutie hadom! Rachitída! Vracanie následkom opitosti! Toto všetko sa malo dať liečiť pomocou arzénu. Či skôr ľudia verili, že sa dalo.

Fowlerov roztok a arzénové zlúčeniny sa naďalej považovali za „vrtošivé, nepredvídateľné a nekontrolovateľné, v dobrom i zlom“, ako napísal farmakológ Torald Sollmann vo svojom článku z roku 1948. Karl Marx údajne prestal používať Fowlerov roztok, lebo „príliš otupuje myseľ“. Charlesovi Darwinovi vraj roztok privodil otravu arzénom. Po dlhšom používaní arzén spôsobuje tmavnutie a hrubnutie pokožky. Táto možnosť vyplýva aj z jeho bronzového zafarbenia, bez ohľadu na množstvo slnečného žiarenia, ktorému je človek vystavený. Len lekár Jonathan Hutchinson odhalil účinok arzénu, ktorým „nie je posilnenie, ale, naopak, zoslabenie a navodenie stavu otupenosti a vyčerpanosti“. Pacienti ho prosili: „Nepredpisujte mi arzén, prosím, cítim sa po ňom taký chorý.“

Kto ešte mal na polici fľaštičku s Fowlerovým roztokom? Predsa Mary Frances Creightonová. Na dosiahnutie hladín arzénu, aké mal v tele mŕtvy Charles, by však bolo treba užiť veľa litrov rozpusteného roztoku. Nie je jednoduché zamiešať takú veľkú dávku do pár porcií pudingu. Ako sa teda mohol jed dostať do bratovho tela v takom obrovskom množstve?

Možno na radu právnikov Mary vypovedala, že Charles užíval arzén zo zdravotných dôvodov. Že to znie šialene? Tak to ste sa ešte nestretli s príslušníkmi spoločenstva toxifágov.

ŠTAJERSKÍ POJEDAČI ARZÉNU

Ľudia, ktorých označovali ako spoločenstvo toxifágov, boli vidiečania zo Štajerska v dnešnom Rakúsku, ktorí úmyselne jedli arzén. Veľa arzénu. Volali ich aj pojedači jedu na potkany. (Arzenik bol účinný rodenticíd. Jed na potkany s názvom „Tvrdo na potkany“ podávala Mary Creightonová svojmu bratovi a Ade Appelgateovej, ako sa verejnosť čoskoro dozvedela.) Švajčiarsky lekár Johann Jakob von Tschudi ako prvý priniesol v roku 1851 informáciu o skupinke toxifágov. Títo dedinčania evidentne konzumovali malé množstvá arzénu, asi tak pol zrna (asi 30 miligramov) niekoľkokrát do týždňa, ktoré pomaly zvyšovali až do veľkosti smrteľnej dávky osem zrniek (asi 500 miligramov). Tieto kusy bieleho arzénu vyzerali ako krieda a jedli ho nasypaný na chlebe alebo „na malej hrudke čerstvého sadla“. Mňam. Arzén kupovali od „potulných bylinkárov alebo podomových obchodníkov, ktorí ho získavali od robotníkov v maďarských sklárňach, veterinárnych lekárov a šarlatánov“. Nie celkom ústav na kontrolu liečiv, ale čo už.

Štajerčania sa pýšili zvýšenou výdržou a sexuálnou chuťou, žiarivými lícami a zdatnosťou v podobe priberania na váhe. (Arzén dokonca podávali aj koňom.) Tschudi píše o mliekarke, ktorá chcela zvýrazniť svoj osobný pôvab a príťažlivosť pre istého obdivovateľa. Začala brať arzén a „o niekoľko mesiacov mala bacuľaté líčka a kypré tvary, po akých šuhaj túži.“ A tak si pomyslela, nuž, prečo s tým prestať? Dávku zvyšovala, až sa „stala obeťou vlastnej koketérie. Zomrela na otravu a jej koniec bol bolestný.“ Bohužiaľ, prístup „čím viac, tým lepšie“ pri arzéne naozaj nefunguje.

Pojedači arzénu si na počudovanie vytvorili závislosť od jedu. Ak by ho prestali užívať, objavili by sa u nich ťažkosti spôsobené abstinenčnými príznakmi, nechutenstvo, úzkosť, vracanie, nadmerné slinenie, zápcha a dýchacie ťažkosti. Pokiaľ sa konzumácia jedu neobnoví, nastáva smrť. A navyše, nie všetci pojedači arzeniku prekypovali pevným zdravím. Mnohí umreli škaredou smrťou.

Správa o pojedačoch jedu otriasla lekárskou verejnosťou na celom svete. Odborný časopis The Boston Medical and Surgical Journal (predchodca The New England Journal of Medicine) publikoval vyhlásenie doktora Chevalliera, že „Tieto informácie sú podľa nás natoľko nepravdepodobné, že im vôbec nedôverujeme“. Prevládal názor, že v skutočnosti bola časť konzumovaného arzénu kriedou od šarlatánov. Iní sa domnievali, že celé dávky jedu sa celkom nevstrebali. Časom sa objavili zistenia ďalších lekárov, ktorí aj bez modernej analýzy krvi skutočne nachádzali v strave vidiečanov arzén. Príbehu pojedačov arzénu sa aj tak dá len ťažko uveriť.

Bez ohľadu na to, ako sa príbeh interpretuje, nepochybne platí, že správy o toxifágoch zmenili reputáciu arzénu z obávaného jedu na liek večnej mladosti a všeliek. Na nešťastie, predstava krásnej pojedačky arzénu zanechala medzi ľuďmi svoju stopu. Našlo sa veľa žien ochotných jesť jed a nechtiac pre krásu umrieť.

Vidiečanka zo Štajerska (asi v r. 1898). Tvár, ktorá je reklamou na jed.

KRÁSNA A MŔTVA = KRÁSNA, ALE MŔTVA: ARZÉN V KOZMETIKE

Príbeh štajerskej mliekarky sa šíril po celej Európe. Mnohé dámy chceli byť ako kráska s rumencom na tvári (a pritom možno ignorovali pochmúrne okolnosti jej smrti). Viktoriánsky koktail namiešaný z arzénu, octu a kriedy spôsoboval anémiu a vyblednutie kože, a tým aj aristokratickejší vzhľad. Ako sme už spomínali, arzén rozširuje kapiláry, a tvári tak dodáva zdravý vzhľad. No v skutočnosti dlhotrvajúce vstrebávanie arzénu vedie k stmavnutiu pokožky. Preto možno vyblednutie pokožky spôsobil skôr účinok iných látok a opatrení (vyhýbanie sa slnku, umývanie sa octovým roztokom) ako jed. Ešteže mnohé kozmetické výrobky neobsahovali veľké dávky arzénu. A ak obsahovali? Pri prvých prejavoch škodlivého pôsobenia ich zrejme múdry zákazník prestal kupovať.

Móda kozmetických prípravkov s obsahom arzénu pretrvávala naďalej. V devätnástom storočí bolo pitie alebo oplachovanie tváre Fowlerovým roztokom, ako aj používanie výrobkov a mydla s prísadou arzénu vcelku moderné. Dokonca sa predávalo vlasové tonikum, ktoré sa pýšilo obsahom arzénu. Nič to, že bol príčinou vypadávania vlasov a už od čias Hippokrata sa arzén používal na depiláciu.

Zdravý úsudok predsa len zvíťazil a mnohí módne trendy zavrhli. „Aká je to perspektíva pre muža, keď sa jeho manželka takto absurdne obetuje na oltári márnivosti!“ napísal istý lekár v roku 1878. Učebnicovým príkladom bola Kate Brewingtonová Bennettová. Údajne to bola najkrajšia žena v St. Louis, známa svojou porcelánovobielou pleťou. Po rokoch užívania arzénu zomrela v roku 1855 vo veku tridsaťsedem rokov. Krásna žena ostala márnivou až do konca svojho života. Prosila manžela, aby jej na náhrobný kameň nedal vytesať dátum narodenia. Túžila po nesmrteľnosti s mladistvým vzhľadom. Manžel jej to sľúbil, no v tichosti sľub porušil.

Niekde v ďalšom živote preto manželia Bennettovci ešte stále vedú drobný spor.

ARZÉN DNES

Všetky tie reči o jedoch, toxicite a o smrti! Arzén ako liek je ako zlé rozhodnutie v tabletke. Dokonca horšie než tancovanie flossu so žiletkovým drôtom. V skutočnosti však arzén predsa chvíľu mal v medicíne oprávnené miesto.

Salvarsan, neosalvarsan a bismarsen sú zlúčeniny arzénu, ktoré nakoniec zastavili šírenie syfilisu. Po stáročia naň nebol liek. Na ich miesto nakoniec nastúpil penicilín. Na liečbu infekčnej spavej choroby (africkej trypanosomiázy spôsobenej parazitickými prvokmi) sa najprv používali staršie liečivá s obsahom arzénu. Ich toxicita však bola neprekonateľná. Preto sa v dvadsiatom storočí sa objavili novšie antiprotozoálne preparáty arzénu, ktoré však v 90. rokoch z trhu stiahli pre odhalenie ich spojenia s rakovinou.

Pokiaľ ide o rakovinu, protinádorový účinok sa pripisoval aj univerzálnemu Fowlerovmu roztoku. Prekvapivo bol prípravok v tejto konkrétnej oblasti do istej miery užitočný. V polovici devätnásteho storočia to vyzeralo tak, že dočasne zastavuje príznaky a symptómy chronickej myeloidnej leukémie. Nuž a biely arzén sa aj dnes používa pri liečbe akútnej promyelocytickej leukémie a uzdravuje mnohých pacientov.

Podobne ako mnohé iné lieky, aj arzén má bez preháňania komplikovanú reputáciu. Bol hrdinom s vražednou minulosťou. (Po tretej, osudnej vražde Mary skončila na elektrickom kresle vo väznici Sing-Sing, inak zvanom aj „Staré iskrivé“. Do tretice už ani vrahom šťastie nepraje.) Arzén bol skrášľovadlom, ktoré pomaly zabíja. Rakovinu mohol vyvolať aj vyliečiť. Ako raz povedal Paracelsus: „Všetko je jedovaté a nič nie je bez jedu, rozhoduje jedine dávka.“

Ako sa zdá, arzén, nie je žiadnou výnimkou.

NEOBLIZUJTE TAPETU

Arzén umožnil výrobu celej škály nádherných farieb s názvami „parížska zelená“ a „Scheeleho zelená“, ktoré sa používali na farbenie umelých kvetov, látok a tapiet. Tieto farby boli natoľko populárne, že v polovici devätnásteho storočia sa Anglicko vraj „kúpalo“ v zeleni z miliónov štvorcových metrov tapiet s obsahom arzénu. Tieto výrobky, žiaľ, otrávili mnohých svojich používateľov vďaka tenkým šupinkovitým vrstvičkám, ktoré sa z jedovatých tapiet odlupovali do okolitého prostredia či vzduchu, do ktorého sa neustále uvoľňoval arzén. Keď sa zistilo, ako nebezpečne účinkujú tapety, začali ich používať na hubenie hlodavcov. Jeden prekrásny vedľajší produkt farbiva s názvom Londýnska purpurová sa výborne osvedčil na ničenie hmyzu aj ako farebný postrek rastlín. Máte škodce? Alebo nudné steny? Vražedné úmysly? Pohrajte sa s arzénom.

Úmrtie Napoleona v roku 1821 pripisovali mnohým veciam vrátane ortuti, ale v jeho vlasoch našli vysoký obsah arzénu. Mohol ho zabiť arzén? Mohol sa podieľať na jeho smrti, ale pravdepodobne nebol jej jedinou príčinou. Vzorky tapety zafarbenej krásnou zeleňou ukazujú, že to bol možný zdroj otravy. Teraz vieme, že ho pravdepodobne zabilo jeho pekne vyzdobené väzenie.

ZLATO

Písal sa rok 1893, keď v neskorý piatkový večer našli pri vjazde na Brooklynský most na mol opitého Eugena Lanea. Podľa policajnej správy bol opitý „do slepoty, hluchoty a nemoty“. Odvliekli ho do newyorskej väznice na Dolnom Manhattane, zvanej láskyplne Kobka, a posadili do chládku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šarlatáni.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.