Správný šílenec
vzpomínky člena
Navy SEALs

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Clint Emerson

Správný šílenec: vzpomínky člena Navy SEALs – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

VĚNOVÁNÍ

MÁMĚ

Leden 1953 – leden 2019

TÁTOVI

Únor 1951 – červenec 1997

Poznámka pro čtenáře

Kniha, kterou se chystáte číst, je vyvrcholením dvacetileté kariéry. Ve své paměti jsem pátral podle svých nejlepších schopností a pravdivost celého vyprávění se zakládá právě na ní. Text přezkoumalo ministerstvo obrany, jež se přitom zaměřilo na výskyt citlivých informací.[*] S výjimkou veřejně činných osobností, několika přátel, členů rodiny a SEALů, jejichž jména a totožnost vešly ve známost již dříve, byla ostatní jména v knize změněna.

* Za chvíli se o tomto dočtete mnohem, mnohem víc.

Každý SEAL, který píše knihu, to od komunity do jisté míry schytá. „Tenhle chlápek by neměl vydělávat na trojzubci.“[**] Ale ukažte mi byznys řízený specialistou, který nevede propagační řeči o své službě, a já vám prodám svého jednorožce.

** Odznak ve tvaru trojzubce symbolizuje příslušnost k jednotkám SEAL (pozn. redakce).

Podle mého je spousta těchto veřejných konfrontací prostě jen hlasité štěkání. Chlapík, který sežene práci v New Yorku, v níž vydělává miliony dolarů, mele sračky o maníkovi, jenž píše knihu. Týpek, který píše knihu, žvaní hovadiny o borcovi, který se věnuje výuce střelby a taktických záležitostí. A ten si pro změnu dělá šoufky z vedoucích výcvikových táborů. Chlap s podcastem[***] zesměšňuje provozního firmy na trička. A tihle všichni „kešují“.

*** Maník s knihou dělá reklamu týpkům s podcasty (mrkněte na Mike Drop a Jocko Podcast), tričky (omrkněte Forged and Industry Threadworks), působivým, ručně vyráběným nožům (koukněte se na SH9 Edge Works) a drsným, taktickým kurzům (podívejte se na AMTAC and Dynamis Alliance).

Dokud ovšem týpek s podcastem nezačne prodávat trička.

V roli tichého profesionála jsem strávil dvacet let a dával si přitom pozor, abych nevyzradil informace, jež by mohly kompromitovat mé kolegy či budoucí mise. Protokol, který jsem používal během druhé poloviny své kariéry, byl jedinečný pro moji osobu, vyvinul jsem jej já a (pokud vím) již pozbyl své platnosti. Totéž platí pro školicí programy, které jsem vymyslel – oběti proměnlivých priorit měnící se struktury vedení.

Někteří kolegové mě kvůli tomuhle budou nenávidět v každém případě, ale SEALové nejednají se svými parťáky v rukavičkách, což není nic nového.

Každému, co jeho jest. Zvysoka seru na to, co dělají všichni ostatní chlapi.

S výjimkou takového, který si odslouží čtyři roky, načež na těchto čtyřech letech po zbytek života vydělává. Tak takového jebat.

Prolog

Na Interstate-10 v západním Texasu existuje úsek s povolenou rychlostí osmdesát mil za hodinu – rychlejší část dálnice v žádném z padesáti států nenajdete. Během šestatřicetihodinové jízdy ze San Diega na vojenskou posádku Fort Bragg jsem uprostřed noci projížděl právě po tomto úseku, nadopován stálým přísunem kávy z plechovek ze Starbucks.

Uháněl jsem devadesátkou v novém lexusu a najednou si ve zpětném zrcátku všiml nějakých světel. V okruhu několika mil se žádná jiná vozidla nepohybovala, když se tedy ono Camaro se zatmavenými skly zařadilo rovnou vedle mě a zůstalo tam, sešlápl jsem plyn až k podlaze. Nejspíš nějací idiotští puberťáci, kteří si užívají trochu legrace. Druhý řidič zpomalil výhradně v okamžiku, kdy jsem sundal nohu z plynu.

Opět jsem zrychlil.

Camaro se znovu zařadilo vedle mě.

Tuto rutinu jsme si několikrát zopákli.

Řidič Camara se se mnou snažil úmyslně vymrdat při hře kočky s myší, kterou jsme spolu hráli asi čtvrt hodiny. Jakmile se vám však v krvi začne zvyšovat hladina kortizolu a srdce se rozbuší rychleji, pocitově se těchto patnáct minut může zdát mnohem delších. Když se Camaro začalo tlačit do mého pruhu a nutilo mě zajet ke krajnici, zanechala rafička na mém tachometru dvojciferná čísla dávno za sebou a já se rozhodně nacházel ve stavu naprosté bdělosti.

Stále jsem tlačil plyn k podlaze, a přitom rychle vyhodnocoval situaci. Tónovaná skla. Jeden až čtyři cestující. Čtyřka by v tomto případě nebyla šťastné číslo, upřednostňoval bych jedničku. Se dvěma silničními piráty bych si poradit dokázal. Auto bylo nicméně dvoudveřové a kdokoli sedící vzadu by z vozidla vystoupil zákonitě později. Mají-li u sebe bouchačky, je vysoce pravděpodobné, že bych tu svoji vytasil z pouzdra rychleji, než by na něco podobného měli vůbec příležitost pomyslet.

Nadto snižovalo všechno tohle manévrování ve vysoké rychlosti moji zásobu paliva a nejbližší výjezd se nalézal o třicet mil dál.

Srát na to.

Bez jakéhokoli varování jsem strhl volant doprava, a co nejrychleji vystoupil. O několik vteřin později zapištěly pneumatiky, řidič Camara mě napodobil, strhl řízení a zastavil přede mnou.

Jeho levé chodidlo došláplo na asfalt, ale to už jsem mu do dveří přibouchával holeň. Ve spodní části nohy mu možná zapraštělo, jak se kost na několika místech rozdrtila. Ani bych ten praskot nezaznamenal, jelikož jsem vnímal výhradně zvuky představující přímé ohrožení. V okamžiku, kdy jsem jím mrštil o zem a uštědřil mu několik úderů, se ke mně zpoza zadní části automobilu přibližoval druhý pasažér.

Tasil jsem pistoli a on zůstal stát.

Než se nám naskytla příležitost zjistit, jak se naše patová situace vyvine, zaplavila scénu modrobílá blikající světla. Dvě hlídky státních policistů. Kvůli ztrátě periferního vidění jsem je vůbec neviděl přijíždět.

Když reakce „bojuj, nebo uteč“ aktivuje část mozku zvanou amygdala, pomůže vám usnadnit přežití tím, že zúží oblast vašeho soustředění na bezprostřední hrozbu.

„Lehněte si na zem!“

Dokud se situace nevyřešila (což netrvalo dlouho), měli nás za padouchy všechny. Vyšlo najevo, že na zadním sedadle sedí třetí pasažér, a všichni výlupci mají v autě zbraň.

Zní to jako past z nějakého zábavného pořadu. Tři mexičtí únosci aut, kteří si vyrazili na divokou projížďku, narazili na Navy SEALa. Jeden – se zlomenou holení – opustil místo činu v sanitce, druzí dva zamířili rovnou do chládku. SEALa nechali, ať si jde svou cestou, a ještě předtím smekli a poděkovali mu za jeho služby.

SEALové, kteří setrvají na správné straně zákona, mají s policií povětšinou docela dobré vztahy. Zejména po 11. září.

ČÁST I.

1.
Noční manévry

Irák, 2003

V Kuvajtu jsme drželi pohotovost asi šest týdnů, když 19. března 2003 vpadly do Iráku spojenecké jednotky podporující operaci Irácká svoboda. Vzdušné síly zahájily operaci cíleným útokem na pozemek nacházející se na okraji Bagdádu, na němž se měl v bunkru údajně skrývat Saddám Husajn. Opak byl pravdou. Kvůli nesprávným zpravodajským informacím od CIA nebyl počátek operování spojeneckých jednotek vůbec slibný, ovšem náplň mise Naval Special Warfare („Zvláštní námořní bojové činnosti“ – NSW) zůstala nezměněna: Zabezpečit míli dlouhé ropné plošiny (tzv. GOPLATy) a měřicí stanice na poloostrově Fao, a zabránit tak Saddámovým jednotkám v otevření kohoutů či podpálení samotných plošin. Za války v Zálivu v roce 1991 nechal Saddám vypustit do Perského zálivu miliony barelů surové ropy a nyní se jeho jednotky daly do podpalování ropných polí napříč jižním Irákem. Ve hře by teď potenciálně mohly být i tři čerpací stanice na pevnině.

Vyřazování hlavních iráckých ropných zařízení z provozu představovalo ekonomickou a ekologickou sebevražednou misi zkoncipovanou Saddámem s cílem udržet nejcennější aktivum svého národa mimo kontrolu spojenců. Současně by tím utrpěl i náš postup. Aby velitelství této hrozbě zamezilo, uspořádalo vůbec největší koordinovanou akci Navy SEALů v rámci jediné operace. Započteme-li podpůrný personál, všech osm čet ze SEAL Týmu 3, muže od spojeneckých partnerů a jednotky palebné podpory, čítala tato operace zhruba dvě stě padesát mužů.

Náš závěrečný brífink na námořní základně v Kuvajtu byl v plném proudu, když vtom se z tlampačů rozječely sirény varující před náletem. Celý den jsme poslouchali zvuky doprovázející odpalování našich protiraketových systémů Patriot, které tímto způsobem reagovaly na balistické rakety s krátkým doletem, jež naším směrem vysílal Saddám. Pokaždé jsme pádili do nejbližšího bunkru, kryli se v něm, dokud nebyl čistý vzduch, a potom se vrátili k přípravám na válku.

Celé týdny jsme se připravovali na maketě plošiny, která se nacházela na nedalekém poli, a osvěžovali si tak motorickou paměť po dlouhotrvající absenci simulovaných prostředí, v nichž probíhal náš výcvik za normálních okolností, přičemž naše výzbroj byla připravena k použití. Když sirény utichly, rozběhli jsme se, nahrnuli se do stanů a oblékli si letecké kombinézy značky Nomex. .****

**** Právě jste narazili na první z mnoha (mnoha) začerněných částí, které má na svědomí ministerstvo obrany. Podobné pasáže naleznete v celé knize. Některé ze zásahů do textu nijak výrazně nesníží váš čtenářský zážitek. Jiné, zejména ty ve druhé polovině knihy, by mohly podnítit vaši touhu mrštit přes místnost nějakými těžkými předměty, respektive poslat mi nenávistný vzkaz na sociální síť. Pak ovšem ve čtení pokračujte jen na vlastní riziko.

K molům nás dopravil konvoj užitkových vozidel. Zde jsme nastoupili do tryskových člunů MARK-5 a zamířili na moře.

Od přechodového bodu nás dělila dvouhodinová plavba. Jakmile doplujeme do vzdálenosti cirka pětadvaceti mil od pobřeží, vyměníme tryskové čluny za flotilu nafukovacích člunů s vyztuženým trupem (tzv. RHIBy) – menší, mrštnější plavidla, jež zvýší naše šance přiblížit se ke GOPLATu nepozorovaně.

Kdybychom na to šli po svém, opustili bychom MARK pětky dlouho před tímto bodem a do cíle doplavali. Dopravovat se k vyvýšenému cíli, z něhož budeme potenciálně sledováni, motorizovaným plavidlem, nám nepřipadalo jako rozumný počin, velení se nicméně pevně rozhodlo zvolit praktickou ukázku hodnoty vybavení, do něhož právě investovalo více než $ 74 milionů.

Jakmile jsme vyrazili do akce, chlapi nešetřili černým humorem.

„Rád jsem tě poznal.“

„Není nad spontánní návštěvu, když tě očekávají.“

Naše zpravodajské informace ohledně toho, co máme vlastně očekávat na rozlehlém GOPLATu o velikosti několika fotbalových hřišť, který mohl teoreticky vyletět do vzduchu, se nesly ve značně proměnlivém duchu. Nejprve jsme měli počítat se třemi padouchy. Hned nato s více než stovkou ozbrojených vojáků. Potom zase s pětatřiceti zloduchy a několika rukojmími. Na videozáznamu pořízeném koncem ledna jsme viděli cosi na způsob střídání stráží – pracovníky na plošině vystřídali iráčtí vojáci. Mike Ritland, vedoucí zpravodajský zástupce naší čety a potulný záskok, nakonec vše shrnul termínem, jemuž jsme konečně rozuměli: „Hej, borci, budou tam lidi – a my kurva neznáme jejich počet.“

Taky nám řekli, abychom se připravili na další možnost – chemický útok. Klidně zapomeňte na protichemické ochranné kombinézy (MOPP), které jsme měli nosit bez ustání. Vzhledem k okolnostem by bylo naprosto imbecilní nasoukat se do obdoby tlusté, pryžové kombinézy s aktivním uhlím v podšívce, ověšené navíc vybavením o hmotnosti šedesáti liber (zhruba 27 kilogramů, pozn. redakce). Objemné „tepelné pasti“ by omezovaly náš pohyb do takové míry, že bychom se museli v boji v uzavřených prostorech na krátkou vzdálenost uchýlit ke kompromisům. Dospěli jsme tedy k následujícímu závěru: Kdyby nám Saddám skutečně zamýšlel dopřát stejnou kúru složenou z yperitu a nervového plynu, kterou použil na Kurdy, Íránce, Kuvajťany, a dokonce i na své vlastní lidi, coby standardní operační procedura zafunguje lépe skok do oceánu. Přírodní dekontaminant.

Kromě této hrozby jsme ještě museli vzít v potaz opožděné načasování naší mise. Putování ke GOPLATu mělo původně předcházet jakékoli zjevné akci namířené proti Saddámovu režimu, misi však odložili na základě onoho (prý) spolehlivého tipu týkajícího se Saddámova místa pobytu. Nyní jsme tudíž brali útokem hlavní součást nemovitého majetku v oblasti, v níž to zvýšenou ostražitostí a zabezpečením bzučelo jako v úle. Faktor překvapení, který tvořil ústřední složku jakékoli kvalitní operace žabích mužů, se začal jevit poněkud bezvýznamně.

Naše strategie zůstala neměnná. Šestnáct členů čety Echo doprovázených týmem SEAL Delivery Vehicle (SDV – „doručovací“ prostředek SEALů) a několika dalšími „zatoulanými“ SEALy z jiné čety zaútočí na ropný terminál Míná al-Bakr (MABOT) podle plánu.

Než jsme dosáhli přechodového bodu, padla noc. Na své rozkazy jsme čekali dvě napjaté a nevysvětlitelné hodiny. Když nám konečně dali zelenou, natáhli jsme si přes hlavy černé kukly, nasadili si brýle s nočním viděním (NOD) a nasedli do RHIBů.

Ne že bychom NOD potřebovali. Ta věc svítila jako vánoční stromeček. Tolik tedy k operování pod rouškou temnoty.

Jakmile jsme připluli blíže se svými M4 s tlumiči namířenými na GOPLAT, začaly se nám vybavovat jednotlivé detaily z výcviku, který probíhal na maketě plošiny. V duchu jsme porovnávali zafixované orientační body se snímky, jež pořídila helikoptéra a satelity, a pomáhali jsme navádět lodivody k přístupovému schodišti vedoucímu na plošinu. Dodatečná posádka operátorů z SDV pronikla v MK pětkách ke koncům terminálu .*****

***** Mnohé z těchto začerněných pasáží se ukázaly jako velice subjektivně vybrané a nezřídka nesouvisející s tajnými informacemi. Neoceňujete-li narušování vašeho rytmu čtení, neostýchejte se napsat přátelský vzkaz svému kongresmanovi.

Přidřepli jsme skrčení jako stlačené pružiny.

Jakmile se první člun dotkl ocelové mříže na úrovni moře, pružiny vylétly. Odrazil jsem se od mřížoví a vyrazil po schodech vzhůru se zbytkem čety seřazené za mnou v jednořadém zástupu. Mířili jsme do sedmého patra k ubikacím. Šlo o nejpravděpodobnější prostor pro umístění rozbušky připravené ke zničení potrubí pod námi.

Bang!

Tohle nebyl zvuk výbuchu milionů barelů s ropou.

Výstřel, nebo možná něco víc.

Zapraskala vysílačka: „Zaútočte. Opakuju. Zaútočte.“

Plížení teď nemělo smysl. Vyštrachali jsme se po schodišti až nahoru a narazili na jednoho chlápka, který okamžitě uposlechl náš rozkaz: „Lehni si na zem!“ Další místnost zela prázdnotou. Nicméně v mřížovaném koridoru se nacházelo dvaadvacet mužů v modrých pracovních kombinézách mechaniků, kteří zvedli – na znamení kapitulace – bez vyzvání ruce vzhůru. V dohledu nebyly žádné vojenské uniformy. Ukázalo se, že si je vojáci svlékli a uložili ve svých kabinách spolu s arzenálem AK-47ek, které jsme našli zastrčené pod matracemi.

Neuvěřitelný způsob, jakým mít střelnou zbraň po ruce. Ale těmto „vojákům“ nešlo o boj. Saddám vyplatil každému z nich částku odpovídající deseti tisícům dolarů za to, že vyhodí GOPLATy do povětří, přičemž sami zařvou. Stále měli ty prachy u sebe, zastrkané za oblečením. Takto by se nezachovali, kdyby se doopravdy hodlali zapálit. V případě, že by provedení skutečně zamýšleli, by peníze nechali u svých rodin, na pevnině. Měli také dostatečnou zásobu munice. V nedaleké místnosti jsme objevili skrýš zaplněnou těžkými zbraněmi a vybavením – krabice s TNT, rozbuškami, náboji do AK, protiletadlové zbraně a několik raket určených pro odpalovací zařízení na rameno. Kdyby iráčtí vojáci zaútočili několika těmito RPG (reaktivními granáty) na naše čluny, nadělali by z nás grilované krmivo pro ryby.

Chvíli jsem se u ubikací zdržel a pomáhal svým chlapům s prohledáváním a nasazováním pout Iráčanům, zatímco se zbytek čety dal do čištění šesti zbývajících pater. Během nácviku jsem nechal mladičké námořníky, které jsme si vypůjčili od námořních sil****** na sehrání rolí zajatců, plně okusit atmosféru filmu Mlčení jehňátek. „Brzy to skončí,“ šeptal jsem do ucha tomuhle klučinovi a rukou v rukavici mu zezadu mnul obličej. „Nic neucítíš.“ Pro zdůraznění pointy jsem se vůbec neostýchal popadnout jej za rozkrok. Ale všechno má svůj čas a místo.

****** Autor se v knize na více místech zmiňuje o dvou složkách amerických ozbrojených sil: Marine (námořní pěchota) a Navy (námořní síly). Obě tyto složky jsou samostatnými organizacemi v rámci amerických ozbrojených sil, nicméně United States Marine Corps spadá administrativně pod americké námořnictvo US Navy (pozn. překladatele).

Zatímco jsme čistili terminál MABOT, naše protějšky (SEALové) infiltrovaly se spojenci příslušné cíle. O několik námořních mil dále plně zaměstnával koaliční obdoby našich speciálních jednotek a požární tým SEALů útok na terminál Khawr al-Amaya, který Iráčani vyhodili do povětří během operace Pouštní bouře. Na pevnině infiltrovaly SDV týmy přístavní město Umm Kasr, zatímco zbývající čety SEAL Týmu 3 zabezpečily rozdělovací potrubí a měřicí stanice. SEAL týmy se setkaly s jistým odporem – tyto okamžiky popsal Chris Kyle v dnes už proslavené knize Americký sniper: Jeho četa, přepravovaná přetíženými vozidly do pouště, uvízla v bahně a dostávala co proto od hordy Iráčanů, kteří tvořili posádku onoho zařízení. Situace čety Charlie vypadala nahnutě až do chvíle, kdy se na scéně objevil kontingent „Á desítek“ vzdušných sil s něžným označením Warthogy (prasata bradavičnatá). Tyto obrovské, okřídlené tanky létají nízko, pomalu a kosí vše, co jim stojí v cestě. O veškeré problémy čety Charlie se postaraly se smrtící efektivitou.

Po uplynutí šesti hodin od našeho vylodění přenechala četa Echo plošinu i zajatce kontingentu mariňáků a naskákala na rychlý katamarán – ultramoderní plavidlo kombinující rozměry trajektu a pohyb rychlého motorového člunu. Na základnu jsme se vrátili s východem slunce a svůj úkol splnili po výsledkové stránce téměř dokonale – beze ztrát na životech, se zkonfiskovanými tisíci librami výbušnin, sedmadvaceti zadrženými zajatci a žádnými škodami na cílové infrastruktuře.

Poslední jmenované mohlo dopadnout zcela opačně.

Zdrojem záhadného třaskavého zvuku, který jsme zaslechli úplně na začátku, nebyla nepřátelská palba na GOPLATu, nýbrž náboj kalibru .50 odrážející se od silného ocelového potrubního vedení.

Střílel jeden z našich na člunu, prostě nervózní kluk. Jeho RHIB odcouval od plošiny a on zmáčkl neúmyslně spoušť kulometu Browning přišroubovaného k přídi plavidla, čímž vypálil kulku do stejných trubek s ropou, jejichž porušení a následnému úniku ropy do Perského zálivu jsme se snažili zabránit. Asi nemusím dodávat, že byl vyhozen a poslán domů, jakmile jsme přirazili ke břehu.

Útoky na GOPLATy představovaly typickou misi SEALů. Přiblížení se po moři pod rouškou tmy. Tajná infiltrace. Náhlý a intenzivní úder vedený správnou silou. Ale navzdory slibnému začátku si naše vedení nebylo doopravdy jisté, jak SEALy v raných fázích irácké války využít. Velitelství zvláštní námořní bojové činnosti (NSWC) – divizi námořních sil, jež dozírá na většinu SEALů a jejich přidružené jednotky – chvíli trvalo dostat se do hry.

Tento problém ještě zhoršovali šéfové, kteří za sebou měli kompletní vojenské kariéry, aniž by kdy zažili nasazení do jakékoliv opravdové akce. V Iráku sloužilo celkem dost záložáků, kteří sem naklusali z „farem“ korporátních kamrlíků pro svou poslední příležitost okusit boj. A někteří z nich nakonec udíleli rozkazy. Prohlášení, že přistupovali konzervativně k otázce, co SEALové mohou a nemohou dělat, zdaleka nevystihuje skutečnost.

Nějakou dobu dával rozkazy několika našim četám velitel jednotky, který vypadal jako spálený turista v klobouku do džungle bloumající po Disney Worldu. Mysleli byste si, že s kolegy budeme mít špatný pocit z kritizování muže od rodiny, na lécích mírnících následky chemoterapie, po jejichž užívání reagovala jeho pokožka na sluneční paprsky citlivěji. Tento velitel a jemu podobní oficíři se však se stálou důsledností zabývali spíše možností, že se jim pokazí hodinky, než vykonáváním práce. Pohled na jeho zarudlý, loupající se obličej jen posílil náš pocit, že máme tu čest s rybou na suchu, která se do tohoto prostředí absolutně nehodí.

Cedule, kterou naše četa pověsila nad vstup do našeho stanu v Kuvajtu, než jsme se vůbec pustili do jakýchkoli operací, nemohla pravdě odpovídat více:

Lvi vedení psy

Ihned po vkročení na základnu nás kvůli hloupostem, do nichž spadalo například zastrkávání našich zkurvených košil do kalhot, otravovala náhodná směska neznámých důstojníků ze Zvláštní námořní bojové činnosti. Coby LPO (vedoucí poddůstojník) jsem byl ustavičně naháněn kvůli hovadinám, které moji chlapi dělali nebo nedělali. Oficíři vyžadovali hladce oholené tváře, neustálé nošení přileb a používání MOPP kombinéz. Komunita, zvyklá vytvářet si ohledně péče o zevnějšek i výstroj vlastního pravidla, tohle vnímala jako naprostou potupu. Naši chlapi nestavěli na odiv plnovousy, z nichž se stal během pokračujících operací na Středním východě, probíhajících po celou dekádu, nevyřčený standard SEALů. Ani je však příliš nebralo leštění bot.

Spousta zkušených SEALů z našeho týmu se po tomto nasazení začala věnovat něčemu jinému. Usoudili, že mají lepší věci na práci než plýtvat svým časem a dovednostmi pod neschopným velením.

Já měl štěstí, když se naskytla jiná příležitost – taková, v jejímž rámci jsem se z boje přesunul do specializované funkce zaměřené na nekonvenční taktiky. SEALem jsem být nikdy nepřestal. Ale podstata válčení se změnila a já se velice rád vydal jinou cestou, jejíž součástí byl i menší řetězec velení.

2.
Skaut v poušti

Saúdská Arábie, 80. léta

Příslušníci ostrahy aramca varovně křičeli a přitom se štrachali z kopce dolů do bažinaté skrýše, které jsme říkali „louže“. Prohlubeň v písku o velikosti fotbalového hřiště ohraničoval hustý bambusový les – z něhož jsme právě udělali spalující inferno.

Se dvěma nejlepšími kamarády jsem se pravidelně nořil do naší miniaturní oázy, v níž jsme vysedávali a nasávali do plic butan z plechovek. Soupeřením v plivání ohně jsme si krátili volnou chvíli běžně, jenže toho dne nás obvyklé vyplivování plamenů přestalo bavit, takže jsme se rozhodli rozdělat malý ohníček.

Saúdskoarabská výheň bambus spálila na velké množství vysušeného troudu čekajícího na rozhoření. My si jednoduše vysokou hořlavost této dřeviny neuvědomili.

S požárem mohla rovněž souviset jistá plechovka s butanem.

Plameny se zrovna vymykaly kontrole, když hlídači, kteří se vydali na svoji pravidelnou obchůzku okolo okraje areálu, spatřili kouř.

Na skupinku žhářů jsme napodobili tři vyděšená děcka poměrně dobře, když nás popadli a odstrkovali od plamenů. Jen co se k nám však otočili zády, aby vyhodnotili škody, uháněli jsme na kopec, načež jsme odpelášili skrze linii stromů k našemu „hlavnímu stanu“, malé chýši postavené za mým dvorkem.

V mých osmi letech přepravila Arabsko-americká ropná společnost (zkráceně ARAMCO) moji rodinu do města Abkajk, kde se nacházel jeden z několika areálů společnosti umístněných v Království Saúdské Arábie.

Mezi americkými ropnými společnostmi a Saúdskou Arábií fungovaly původně partnerské vztahy, ale posléze, v roce 1980, Saúdové ARAMCO skoupili. Nicméně severoameričtí geologové a inženýři, kteří vybudovali jeho infrastrukturu, zůstali nedílnou součástí chodu tohoto podniku po celá následující desetiletí.

Než táta souhlasil s přeložením (podobně jako spousta těchto přistěhovalců v Saúdské Arábii), začínal pro firmu pracovat v Texasu. V té době finančně podporovali zaměstnance ochotné přestěhovat své manželky i s dětmi na pár let do zahraničí. Navíc jsme si nakonec polepšili, poněvadž jsme se z našeho dvojdomku přestěhovali do jednopatrového domu obklopeného palmami.

Vzpomínám si, že jsem se v průběhu první noci strávené v Saúdské Arábii probudil pomočený, zmatený a s nosem plným písku. Dokud nebylo k mání stálé bydlení, dočasně nás umístili do vyparáděného kempu pro obytné přívěsy. V Texasu jsem přes léto občas přespal v dědečkově karavanu, jenže takováto noc pod texaskými hvězdami byla na hony vzdálena té v kempu pro obytné přívěsy v poušti na Blízkém východě. Pákistánští a filipínští dělníci, kteří odváděli na ropné rafinerii a v jejím okolí manuální práci, s žádným zlepšením své situace počítat nemohli. Inženýry a geology (jako mého tátu) časem přesunuli do Abkajku na pozemek opatřený branou.

Společnost přistupovala k náboru severoamerických talentů se svědomitou důkladností a nešetřila přitom penězi. Mezi místní vymoženosti patřila BMX závodní dráha pro děti, vnitřní raketbalové a tenisové kurty a několik bazénů o olympijských rozměrech. Naše nové sousedství jako by z oka vypadlo miniaturnímu americkému městu se zelenými trávníky a širokými ulicemi, vytvořenému k obrazu předměstí někde v Texasu či Arizoně.

Jednou z připomínek krajiny za plotem bylo golfové hřiště barvy žuly, vyrobené z písku impregnovaného ropou; další pak vydatné písečné bouře, které se arabskými státy v Zálivu prohnaly několikrát ročně. Když udeřil šamal, viděli jste před sebe asi na vzdálenost tří stop, a nošení beduínského šátku gutra se najednou jevilo mnohem smysluplněji. Lak z boční části malého, modrého Volkswagenu Brouk, jejž jsme odkoupili od rodiny, jež se stěhovala zpátky do Států, oprýskal vířící písek během první bouře, kterou jsme zažili, až na stříbrný podklad. V okolí Abkajku bylo k vidění hodně podobných aut, jejichž boky „vyleštil“ písek poletující ve větru do leskle stříbrné barvy.

Po půldenní jízdě směrem na jih byste dorazili do Rub al-Chálí, respektive „Pustých končin“. Tato dunami zvlněná poušť pokrytá rudým pískem o rozloze 250 000 čtverečních mil je největší písečnou pouští na světě. Až na občasně se vyskytující beduínské městečko bylo to místo tak pusté, jak jeho název napovídá. Taktéž se jednalo o zdroj nejbohatších zásob ropy na světě, čímž se vracíme k důvodu, proč tady potřebovali inženýry podobné mému tátovi.

Zanedlouho jsem si našel několik přátel: Camerona, kluka z Kanady s působivými bicepsy, a Rickyho, malého, hubeného Texasana, který běhal rychle jako ďas. Vychovávání dětí v uzavřeném a střeženém areálu mohlo rodičům v Abkajku poskytovat zdání bezpečí. Ohrazený prostor s ostnatým drátem nabízel několik mil volné plochy k potulování. Přezdívka „spratek z ARAMCA“ (takto se označovali všichni, kdo strávili část svého dětství na jednom ze zařízení v Saúdské Arábii) na nás rozhodně pasovala. Trpěli jsme nedostatkem stimulace, povětšinou jsme byli bez dozoru a podnikali průzkumné obchůzky, při nichž jsme vyhledávali potíže. A pokud jsme žádné najít nedokázali, vytvářeli jsme vlastní.

Na raketbalových kurtech jsme ze zdí vytrhali hasicí přístroje a jejich hubice vrazili pod dveře, takže kurty vzápětí zahalil práškový zpomalovač hoření jasně modré barvy. Uplynul měsíc či dva a my tuto lumpárnu prováděli znovu.

Náš arzenál obsahoval i běžné rošťárny, například Zvonkohru – rozdrnčeli jsme domovní zvonky a dali se na útěk. Nicméně do našich aktivit jsme s oblibou zařazovali prvek kreativity. Po setmění se nad kempem vyrojili netopýři a my se s příchodem soumraku vyplížili ven a házeli po nich šipky. Trefovat tyto tvory, kteří prolétávali pod pouličními lampami, se nám dařilo s překvapivou efektivitou, a my byli na svoji míru úspěšných zásahů poměrně hrdí. Později nám docvaklo, že si netopýři vinou vlastního sonaru pletou šipky s obřím hmyzem, tudíž se pravidelně stávají oběťmi netopýřích sebevražd. Přece jen jsme možná nebyli tak skvělými lovci netopýrů.

Další naší oblíbenou vylomeninou bylo šplhání na střechu jídelny, odkud jsme na ostatní obyvatele areálu házeli podomácku vyrobené omračující granáty.******* Rodiče našich přátel děsil náhlý, jasný záblesk u jejich nohou – k smrti. Naštěstí nepřišel nikdy nikdo k úrazu. Kupodivu nás při našem počínání nikdy nechytili, což je šílené, vezmete-li v úvahu pravidelnost tohoto našeho vyvádění. Možná nám obleky ninjů, jež jsme si na tyto výtržnické mise brali na sebe, společně s maskováním, vážně zaručovaly neviditelnost. V Texasu jsem začal cvičit taekwondo a v této činnosti pokračoval i v Saúdské Arábii. Zůstala mi i má posedlost ninji. Můj meč sestával ze dvou řádných kusů dřeva, které mi táta pomohl osmirkovat a nabarvit načerno. Ovšem můj asasínský kostým bylo kvalitní zboží zakoupené v Japonsku.

******* Chcete-li se o improvizovaných omračujících granátech dozvědět více, mrkněte se na dovednost 68 z mé první knihy: 100 Deadly Skills, The SEAL Operative’s Guide to Eluding Pursues, Evading Capture, and Surviving Any Dangerous Situation.

Táta se jmenoval Bruce. Výše jeho IQ atakovala hranici geniality, měl fotografickou paměť a byl obdařen vrozeným nadáním opravit cokoliv mechanického. Přísně vzato byl mým nevlastním otcem, ale odjakživa jsme se vzájemně považovali za pokrevní příbuzné. Tomuto průmyslovému inženýrovi, jenž získal svůj titul na univerzitě v severním Texasu, nikdy nepřišel pod ruku motor či mikrovlnka, které by nedokázal rozebrat a opět složit dohromady. Nikdo z mé nejbližší rodiny si nevzpomíná na název jeho pracovní pozice u ARAMCA, ale podstata jeho práce spočívala v učení Saúdů, jak ze země „vytáhnout“ ropu. Alespoň tohle nám bylo řečeno.

Charakterizoval jej suchý, trochu zvrácený smysl pro humor, který jsem po něm nepochybně zdědil. Jedním z jeho oblíbených suvenýrů z dovolené byla fotka pořízená mojí mámou, na níž močí z mostu klenoucího se přes řeku Kwai – součást „železnice smrti“, jež si vyžádala životy tisíců válečných zajatců. ARAMCO věnovalo každoročně zahraničním zaměstnancům z kanceláří štědrý voucher, na nějž se dalo vycestovat do Států a zpět, a moje rodina tím pádem cestovala po světě na účet společnosti. Jindy nás otec vzal k památníku míru v Hirošimě, zrovna v den, kdy se Japonci zrovna netoužili kochat pohledem na skupinu zubících se amerických turistů. Syn výsadkáře, který bojoval ve druhé světové válce, a bratr veterána z Vietnamu se příliš nevzrušoval jakýmkoli omezováním svého projevu vlastenectví. A platilo to i v den výročí prvního světového jaderného útoku.

Prahl po příležitosti sloužit ve Vietnamu po vzoru svého bratra, ale neprošel lékařskou prohlídkou kvůli stavu svých kolen, která si odrovnal hraním fotbalu na střední a vysoké.

Můj biologický otec, muž s odpovídajícím jménem Dick („kokot“, pozn. překladatele), sloužil u letectva, kde to dotáhl na seržanta. Pocházel z vojenské rodiny. Jeho táta řídil Lacklandovu leteckou základnu v San Antoniu. Volbu mé kariéry mohla ovlivnit výhradně genetika. V našem případě nepřichází v úvahu jakákoli diskuze o přirozenosti versus výchově. Ten chlápek požádal o rozvod v den mého narození a dva týdny nato mě hodil na krk neziskovce United Way. Máma mě našla následujícího dne, ale co se jí týkalo, bylo to jeho první a zároveň i poslední hlídání.

Potom jsme se setkali jen jednou – na dětském hřišti v Texasu během jednoho našeho dočasného návratu ze Saúdské Arábie, krátce před odletem nazpátek. Na hřiště mě doprovázela máma a on se jí ze všeho nejdřív zeptal: „Krmíš ho?“

Tehdy jsem byl vyzáblé, malé nedochůdče. A on byl očividně pořád kokot.

Později jsem se doslechl, že sloužil u policie v Planu, kam se dá dojet z městečka, v němž žiju nyní, asi za dvacet minut. Když jsem si jej po odchodu od námořních sil během zjišťování nějakých informací o rodinné anamnéze vyhledal v databázi, nenašel jsem nic vyjma nějakých starých policejních hlášení souvisejících s vraždou, na které pracoval začátkem devadesátek. Samozřejmě jsem teoreticky mohl zajet do Plana a poptat se přímo na policejní stanici. To by mi ovšem po tom maníkovi nesmělo být úplný hovno.

Když se máma a Bruce poprvé setkali, studoval na vysoké a současně si přivydělával jako prodavač u pultu v Howdy Doody, obchodě se smíšeným zbožím v texaském Dentonu. Můj zavšivený biologický otec práskl do bot ještě předtím, než jsem měl příležitost poprvé se náležitým způsobem vysrat. Máma tedy bydlela v bytě společně se svojí sestrou a měla se co ohánět, aby vyšla s penězi. Jejich námluvy se nesly v duchu pomalu se rozvíjející romance ze sedmdesátých let, jejíž součástí byly dlouhé vlasy u obou a vyměňování dopisů. V žádném z nich byste však nenašli jediný řádek o drobounkém Clintym. Během několika prvních tátových návštěv u ní doma se máma dokonce uchylovala ke schovávání kočárku, načež mě strčila k sousedce a sundala ze stěn všechny fotografie, na nichž jsem byl zvěčněn. Nemůžu říct, že bych jí to měl za zlé – kluk z vysoké zrovna nesní o matce samoživitelce s taškou na pleny. Když se nakonec odvážila svěřit se mu se svým velkým tajemstvím, odvětil jen: „Myslíš, že jsem o tom nevěděl?“

Viděl ji jezdit po městě s dětskou sedačkou na zadním sedadle. V rozmezí několika let se vzali a on se ke mně choval jako k vlastnímu synovi, až na to, že mě neadoptoval. O deset let později se v Saúdské Arábii narodil můj bratr, Beej. Táta se jednoduše řadil k těm přirozeným pečovatelům – byl „tátou“ nám oběma a člověkem, který by neváhal pomoct namontovat do auta nový díl klukovi bez otce, jenž bydlí kousek dál po ulici. Mému kámošovi ze střední Scottymu scházela v životě otcovská postava. A tak nakonec trávil spoustu času v našem domě v Texasu a vypěstoval si s mým tátou poměrně blízký vztah.

Scotty se u nás jednou zastavil a našel tátu v bazénu, kterak si lebedí na nafukovacím člunu a popíjí pivko.

„Zdravím, pane Emersone,“ zavolal na něj Scotty. „Co děláte?“

„Právě hraju basket, vole,“ opáčil a přihnul si z lahváče Heinekena. „Co bys řek’, že asi dělám?“

Na jiné z těchto dovolených v zahraničí se na mostě nedaleko Vatikánu okolo nás vyrojila skupinka cikáňat. Žebrali o peníze, počínali si jako hladovějící děti a vytasili se se všemi fígly z arzenálu pouličních darebů. Táta znenadání prostě vybuchl.

„Krucinál!“ zařval. „Jeden z těch malých hajzlíků mi štípl šrajtofli.“

Sápali se po nás svýma malýma, nenechavýma ručičkama jako houf prťavých detektivů šacujících skupinu podezřelých pachatelů. Tímto způsobem postupují: Jedno děcko se dotkne vaší paže, a odvede tak vaši pozornost, zatímco druhé vám ze zadní kapsy obratně vytáhne peněženku. Táta, zarostlý a opálený dosněda středovýchodním sluncem, roztáhl v celé své výšce šesti stop a jednoho palce ruce jako nějaký obrovitý Hulk, všechny nenechavce přinutil zacouvat k zábradlí a zastrašoval je shozením z mostu. Peněženka nakonec vylétla z davu a přistála o kousek dál na chodníku.

Brzy nato vymyslel svůj příznačný trik s hřebenem – do portmonky, kterou nosil v zadní kapse, zastrčil hřeben, který se jednoduše zachytil o látku jeho kalhot a zabránil jakémukoli neoprávněnému pokusu o zcizení.

Taktéž měl několik návyků, jež nikdy tak docela nedávaly smysl. Kdykoliv jsme jeli autem (před, během i po Saúdské Arábii), důsledně se po celou dobu jízdy díval do všech tří zpětných zrcátek. Postranní zrcátko u řidiče, vnitřní zrcátko, zrcátko u spolujezdce… a znovu. Jeho oči se občas na své trase setkaly s mými. Patří to k jedné z těch záležitostí, jichž si v dětství na zadním sedadle auta všimnete, když máte v zorném poli zátylky rodičů. Mimo tohoto nelze opomenout fakt, že ať už jsme šli kamkoliv, brával s sebou svoji pětačtyřicítku, vládní model poloautomatické pistole 1911. Nespočívala-li v pouzdře na pásku jeho kalhot, zastrkával ji do kapsy u sedadla spolujezdce, aby na ni mohl ze sedadla řidiče snadno dosáhnout.

Krátce před přestěhováním se do Saúdské Arábie mě začal brát na střelnici, kde mě nejprve učil jistým střeleckým dovednostem s malou dvaadvacítkou. Posléze jsme se propracovali k pákové opakovačce s jedním z těch nabíjecích mechanismů à la Divoký západ. Malý arzenál zbraní, dekorativně vystavený ve vitríně v obýváku, jej v Texasu určitě nedělal výjimečným. Běžné štrádování po texaských ulicích se zbraní v pouzdře umístěném na neviditelném místě se však v sedmdesátých letech za nezvyklé označit dalo, nemluvě o tom, že do roku 1996 jste tímto počínáním porušovali zákon. Mluvíme o dávné době předtím, než začal každý Joe, Jack a Julie uplatňovat ve Státě osamělé hvězdy (populární přezdívka užívaná pro Texas, pozn. redakce) své právo skrytého nošení zbraně na veřejnosti.

V jistých aspektech tátova chování jsem našel zvýšený smysl pro ostražitost, až když jsem se pustil do utajovanější práce. Po vyslechnutí historek, které mi vyprávěl vzápětí po mém narukování k armádě, začalo dávat jeho chování smysl. Buď nechtěl být dohnán svou minulostí, nebo souvisela jeho práce na ropném poli u ARAMCA s něčím složitějším, co nebylo navenek patrné. Z dnešního pohledu by ostatně něco v tom smyslu pomohlo vysvětlit jeho brzkou smrt v šestačtyřiceti letech, zapříčiněnou infarktem. Žijete-li po léta se zvýšenou hladinou kortizolu v krevním řečišti, zatíží to vaše srdce podobně jako hladina cholesterolu v tepnách. Tátu přežili jak jeho dva bratři, tak i oba rodiče.

Ze způsobu, jakým zbožňoval nás, děti, byste každopádně zaručeně nepoznali, že si ve svém nitru něčím prochází.

Děti se učí cizí jazyky rychle, já toho však z arabštiny během pobytu v Saúdské Arábii (kromě základů) moc nepochytil. Zejména proto, že náš učitel, Libanonec pan Hašem, byl strašný čurák.

Rovněž byl jedním z hlavních důvodů, proč jsem to místo tolik nenáviděl. Pan Hašem byl zahořklý, hrubý a očividně svoji práci nenáviděl – nebo jej možná jen užírala zášť k Zápaďákům, které ho nutili učit. Většinou nás prostě přiměl sedět v učebně vybavené starodávnými audiostanicemi. Do přístroje jste vložili magnetickou kartu s obrázkem psa. „Kalb, kalb, kalb.“ Z jiné karty na vás koukala kresba hory. „Džabal, džabal, džabal.“ Nutil nás zabývat se touto činností hodinu v kuse, zatímco se šťoural v nose nehtem o délce jednoho palce, vypěstovaným výhradně k tomuto účelu. Jestliže jsme nějaké slovo vyslovili chybně, házel nám na hlavy těžké učebnice v pevné vazbě a nazýval nás neužitečnými kusy hoven.

Nějaká arabská slůvka se mi vybavila později, během nasazení v této části světa, ovšem z šestileté výuky pana Hašema jsem si odnesl jen o něco větší slovní zásobu než průměrný turista po absolvování měsíčního kurzu.

Vzhledem k platové úrovni učitelského personálu ARAMCA byl Hašem výjimkou. Většina našich učitelů měla vyšší kvalifikaci; např. uvedu jistého skutečného vědce z NASA, který vyučoval látku druhého stupně základky, dále pak několik upjatých, vládních typů, jejichž pravé důvody pobytu v Saúdské Arábii možná nebyly striktně pedagogické.

Mimo třídu se Hašemův postoj k Zápaďákům blížil obvyklé normě. Abkajk sice mohli řídit Američané společně s Evropany, mezi saúdskými muži však vládlo přesvědčení, že vrchol společenského žebříčku patří jim. A bez ohledu na to, jakou pozici po pracovní stránce v řetězci velení zastávali, vždy nacházeli způsoby, jak prosazovat svoji nadřazenost. Tátu pokaždé strašlivě dopálilo, když stál ve frontě v bufetu a oni se před něj vecpali. Nicméně jsme byli hosté na cizí půdě a neexistovalo, aby nás na to Saúdové nechali zapomenout. Stejný princip se vztahoval i na samotný stát. Obyvatelé naší malé, uměle vytvořené oázy disponovali zvláštními právy, jejichž platnost ale končila za plotem areálu. Ženy mohly usedat za volant, což jim bylo ve zbývajících částech Saúdské Arábie až do nedávna zapovězeno, a všichni jsme se mohli oblékat podle svého přání. Avšak i uvnitř naší moderní periferie nám byl přístup království vůči cizincům projevován zas a znovu zcela jednoznačným způsobem. Běžně jsme sledovali, jak naše otce Saúdové ponižují, naše domovy podrobovala náhodným prohlídkám saúdská náboženská policie a poštu nám kontrolovaly a cenzurovaly saúdské úřady.

Tato nepřátelská dynamika ovlivnila vztah mezi dospělými obyvateli areálu z řad Saúdů a spratky z ARAMCA. Dospělí Saúdové do mě a mých kamarádů dost často strkali, až jsme padali do hlíny. Takto se k nám začali chovat přibližně v mých deseti letech.

Plechovky s limonádou Pepsi se tenkrát ještě vyráběly z ocele a někteří saúdští chlápci je po vyprázdnění stlačili a proměnili na poměrně efektivní vrhací hvězdice. Jejich improvizované zbraně neměly sice smrtící účinek, rozhodně ale dokázaly proniknout kůží. Jako zbraně jim sloužily i sandály, jimiž nás pleskali. Zní to poměrně neškodně, představujete-li si pár měkkých, pryžových žabek do sprchy. Ty jejich ale byly vyrobeny z tvrdé kůže a měly úzký profil, díky němuž získaly hranu ostrou jako čepel nože.

Je možné, že jsme si začali první? Určitě. Zcela jistě jsme je provokovali při vícero příležitostech. Házet po nich jídlem během posvátného měsíce ramadánu, kdy drží všichni praktikující muslimové přes den půst, patrně nebylo nejprozíravější. Ale my byli děti, kdežto oni dospělí muži. Když nás zrovna netloukli, ztrpčovali nám život svýma nenechavýma rukama. V den, kdy se jejich metody vyvinuly a oni do svého repertoáru zařadili podržení si daného jedince a následné bodání jehlami a připínáčky, jsme zahořeli touhou po pomstě. Coby desetiletí jsme se nemohli pustit do křížku se skupinou dvacetiletých mužů, avšak mohli jsme se zaměřit na něco drahocenného jejich srdcím – na jejich kočky. S příchodem soumraku jsme se převlékli za ninji, popadli pár prken a nějaké baseballové pálky pobité hřebíky, proplížili se na část základny obývanou Saúdy a vrhli se na kočičí populaci Abkajku. Muslimové své kočky milují. Obyčejná kočka se v Saúdské Arábii nejspíš může pochlubit větším množstvím práv než většina místních občanů, zvláště pak žen. V případě kočičího masakru se tedy jednalo o obzvláště krutou formu pomsty.

Poslyšte, jsem si vědom výzkumu souvisejícího s týráním zvířat v dětství. Takovéto chování je velkou předzvěstí kriminální činnosti a diagnózy „psychopatické asociální sklony,“ za níž se jednoduše ukrývá přikrášlená definice „rodící se psychopat“. Ale tohle období netrvalo dlouho. Uběhlo pár nocí a my se opět vrátili ke starým vylomeninám, například k maximální snaze zapálit si vlastní plíce.

S mými komplici jsme byli prostě děcka reagující na matoucí prostředí. Špunti, jimž by nepochybně neuškodila větší míra rodičovského dozoru, o tom netřeba debatovat. Ať už mě však vylíčíte jako vysoce funkčního sociopata, nebo jako normálního, předpubertálního kluka, pro něhož byla typická jistá záludnost a nějaká ta nadbytečná energie, nejspíš se všichni shodneme, že je dobře, že jsem „hrál za domácí tým“. Ovšem dokud jsem pro svoji vrozenou schopnost působit potíže nenašel využití, měla na svědomí jisté politováníhodné oběti.

Objevili jsme konvenčnější způsoby trávení času, za což jsme vděčili naší místní základně skautů. Své odznaky jsme získali rychle, zčásti proto, že nás nic příliš nerozptylovalo. V rámci lovení „bobříků“ jsme se věnovali lukostřelbě, střelbě, první pomoci (kterou nás na zdravotním středisku v areálu naučili prvotřídní doktoři), plavání a plavčíkování v jakémkoli z bazénů o olympijských rozměrech… Díky řadě zařízení dostupných přímo na místě jsme snadno stoupali žebříčkem hodností.

Táta zastával přinejmenším nějakou dobu funkci vedoucího skautského oddílu a každý rok mě brával do Campu Freedom v Německu. Tuto základnu skautů vedli chlapíci ze speciálních jednotek i armády a rodiče spousty zdejších svišťů sloužili u vojáků nebo působili u diplomatických služeb. Camp Freedom byl jako skauting na steroidech, v němž naši pozornost neodváděla škola. Dva týdny jsme pobývali v lese a získávali odznaky za zásluhy, od těch lesnických a lukostřeleckých k těm za pletení košíků. Přežívání v divočině patřilo k mým nejoblíbenějším činnostem. Vysadili nás v pustině pouze s pončem a nožem. Ve dvanácti letech jsme na vlastní pěst v divočině přežívali dvě noci a přicházeli na to, jak si postavit přístřešek a najít jídlo a vodu.

V Saúdské Arábii se na západ od Abkajku nalézalo místo zvané Osamělý Džabal, pojmenované po arabském termínu pro jediný horský vrcholek v dohledu. Na tomto místě se shromáždily všechny možné oddíly z oblasti (z většího areálu v Dahránu a ze základen v Udhailiya a Ras Tanura) a vzájemně soupeřily v rámci jamboree – stejně jako u nás doma.

Nakonec jsem to dotáhl až na hodnost „Eagle Scout“ a svoji skautskou kariéru jsem zakončil vypracováním komunitního projektu vztahujícího se k tématu odpadní vody v areálu. Ekolog ve dne, lovec netopýrů v noci. Likvidace všech těch netopýrů mohla přispět ke zvýšenému výskytu hmyzu okolo tábora, nicméně zbavení se nějaké stojaté vody by tomuto hmyzu zase poskytlo méně prostoru k řádění. Prostě ekologie v té nejlepší podobě.

Moje pokřivené logické myšlení bylo možná vrozené, ale mnohé dovednosti, které jsem nakonec zdokonalil jako SEAL, mají své kořeny právě ve skautingu. Stanování v saúdské poušti položilo překvapivě užitečný základ pro všechen ten pokročilý výcvik, jehož se SEALům dostává.

Svoji první míli jsem uplaval ve svých skautských letech a ihned po dosažení patřičného věku jsem absolvoval kurz potápění s dýchacím přístrojem. Vlídný filipínský údržbář mě naučil, jak odšroubovat zahradní hadici a využívat ji coby prodloužený šnorchl. Tato technika fungovala skvěle, dokud mi do ní frajeři na druhém konci nefoukli nebo ji neponořili pod vodu.

Neustálé úniky před staršími kluky, kteří přicházeli v Abkajku k bazénům a potápěli prcky pod hladinu, ze mě již učinily celkem rychlého plavce; oprávnění vykonávat práci plavčíka, získané později, obnášelo osvojení si stejných záchranných technik, jimž jsem se znovu učil jako začínající SEAL. Potápět jsem se naučil v Perském zálivu na pláži vlastněné ARAMCEM, jež se rozprostírala v Qurrayahu.

Nejzáživnější potápění jsem zažil nedlouho po úspěšném složení zkoušek. Plaval jsem pod hladinou bez konkrétního cíle a párkrát se přitom střetl s několika obrovskými hamoury – velkými, ošklivými kanici obrovskými o velikosti našeho rodinného auta. Tito tvorové se lidí nebojí a jednoduše čekají na jednom místě, přičemž na vás zírají svýma malýma očkama připomínajícíma trnky.

Toho dne se ve vodě poblíž mola, u nějž jsme se s mým dospělým parťákem pustili do potápění, pohybovalo i velké hejno migrujících medúz. Skočili jsme do vody, aniž bychom věnovali pozornost svému okolí, a až po rozhlédnutí se nám došlo, že okolo nás proplouvají stovky tisíc medúz. Prostě jsme proplavali jedovatou vodou. Světélkující mračno medúz mě však okouzlilo natolik, že mi pálení kůže ani příliš nevadilo.

Zorientovali jsme se a můj parťák vzápětí popadl pískem pokryté lano trvale přivázané k molu a spočívající na dně oceánu. Lano nás vedlo k uměle vytvořenému útesu vzdálenému přibližně čtvrt míle od břehu, kde se rovněž nalézala skládka obřích pneumatik z bagrů do pouště a ostatních těžkotonážních strojů. Hromada staré gumy není nejpohostinnějším domovem pro mořský život, nicméně se jednalo o cool místo pro potápění. Pomocí regulátorů jsme uvnitř jedné ze vzpřímených pneumatik vytvořili vzduchovou kapsu, načež jsme si sundali masky, chvíli spolu klábosili a potom jsme nějakou dobu bezcílně bloumali po okolí. Vytáhl jsem z potápěčské vesty pár nakrájených hotdogů pro ryby a vzápětí mě obklopilo hejno pomců skvrnitých.

Na okamžik jsem se s rybami, které uždibovaly hotdogy z mé ruky, ocitl ve vlastním světě.

Po chvíli jsem vzhlédl a nikde neviděl svého parťáka. Toulal jsem se po obvodu útesu a díval se po něm, ovšem moje zásoba kyslíku se tenčila.

Možná bude lepší zamířit zpátky k molu, pomyslel jsem si.

Jenže jsem nemohl najít lano.

Jakmile se pod vodou něco podělá, pocit úzkosti na sebe nenechá čekat. Řešení se zdá být jednoduché: Prostě vyrazit k hladině. Představte si ale, že se vynoříte a nevidíte pevninu, takže se rozhodnete opět potopit a zorientovat se. Postačí rychle se pohybující proudy a jen slabý vítr a už ten temný útes v hloubkách oceánu nenajdete. Podobá se to hledání jehly v kupce sena. V jedné chvíli něco vidíte a vzápětí vám to navždy zmizí z dohledu. Je-li tím něčím váš parťák, mohli byste být pěkně nahraní.

Nezapomeňte, že vám po celou tu dobu dochází zásoba kyslíku. A v tomto konkrétním případě jste vychrtlý, dvanáctiletý kluk v hloubce čtyřiceti stop.

Nechal jsem si otevřená zadní vrátka a plaval k hladině. Nedá se říct, že bych byl úplně ztracený v moři, respektive bezprostředně ohrožený na životě. Nějakou dobu jsem však musel řádně kopat nohama, než se má hlava i hrudník vynořily nad hladinu a já spatřil pevninu. Ihned po vyplavení se na pláž jsem zpozoroval svého parťáka, jak se u nedalekého piknikového stolu vrtá ve svém vybavení. Tento třicetiletý pomocný skautský vedoucí nechal vyděšené děcko na otevřeném moři samotné a zdálo se, že má jeho osud absolutně na háku.

Tato epizoda ve skutečnosti výrazně posílila mé sebevědomí, pokud jde o pohyb ve vodním živlu, což mi přišlo vhod během potápění a fází zvaných „zocelování se vůči utopení“, jež probíhaly v rámci BUD/S (vyčerpávajícího a velmi namáhavého šestiměsíčního výcvikového kurzu, který musí úspěšně dokončit všichni Navy SEALové). Panikaření pod vodou je zabijákem úspěchu v situaci, kdy musíte u dna přeplavat celou délku bazénu o olympijských rozměrech se svázanými zápěstími i kotníky, nebo „poskakujete-li“ nahoru a dolů v bojové výcvikové nádrži hluboké třicet stop bez jakéhokoli přísunu kyslíku. A nervy vás nechají definitivně ve štychu během tzv. bazénové kompetence – tehdy se s vámi instruktor snaží vyjebat ze všech sil: Zašmodrchává hadičky od potápěčské výstroje, strhne vám z obličeje masku, zbaví vás ploutví. A to je pouhá předehra, po níž musíte uzly rozvázat, opětovně si nasadit a připevnit veškeré vybavení v určitém pořadí, zatímco nadále vězíte pod vodou bez kyslíku, dokud vám instruktor nedá svolení políbit svoji výstroj (na důkaz, že jste stále plně při vědomí) a plavat k hladině.

Díky této rané zkušenosti mi jisté stupidní hovadiny, jimž nás instruktoři vystavovali, nepřipadaly tak nesmyslné. Také mě to přimělo lépe si uvědomit všechna pravidla, kterými jsme se museli řídit. Parťácké šňůry, jež nás s kolegy při plavání spojují za všech okolností, nepoužíváme jen tak zbůhdarma. Ocitnete-li se v potížích, stačí zatáhnout za šňůru, a parťák tak hned o vašem problému ví. Protože volat o pomoc jaksi nepřichází v úvahu.

V žádném případě nechcete svého parťáka bodnout potápěčským nožem. Tohle vás v BUD/S učit nemusí. A i kdyby ano, v tomhle směru jsem se už stihl poučit z vlastních chyb.

Postupem času jsem nashromáždil poměrně slušnou sbírku nožů. Mým nejnovějším přírůstkem byl potápěčský nůž s dvojím ostřím a rukojetí typu skeleton. S kámošem Williamem jsme seděli v zadní části školního autobusu ARAMCA, černém, naleštěném modelu od Mercedesu.

Nůž byl ostrý jako břitva a jeho špička připomínala hrot dýky. Držel jsem čepel ve vzduchu a rozmáchl se k předstíranému úderu Williamovým směrem. Samozřejmě jsem jej nezamýšlel pořezat, ale on sebou trhl a reflexivně máchl předloktím nahoru, aby domnělou ránu vykryl. Špička nože zasáhla místo mezi klouby jeho ukazováku a prostředníku, načež vyšla ven druhou stranou dlaně.

A do prdele.

Z rány začala nekontrolovaně prýštit krev. Řidič provedl obrat do protisměru a zavezl nás rovnou do nemocnice v Abkajku. V ordinaci jsem Williamovi pustil na ránu vodu z kohoutku a krev stékala do odtoku. Čepel naštěstí nezasáhla šlachy a William si z nemocnice po následném propuštění odnesl suvenýr v podobě několika štychů. Rána se mu zahojila dříve, než odezněly důsledky pro mého tátu.

Když jste v Abkajku pokoušeli svůj osud dostatečně dlouho a pohár trpělivosti v kritické chvíli přetekl, bouřka se nesnesla přímo na vaši hlavu. Pokud dítě zlobilo nebo si manželku zapsala saúdská policie kvůli nestydatému chování, k výslechu byli předvedeni muži. V Saúdské Arábii jsou ženy a děti považovány za majetek svých manželů a otců a dojde-li k porušení kázně, občas to nejvíce odskáčou opatrovníci, zodpovědní za dodržování pravidel. Ne že by děti ušly trestu. Jednomu klukovi z areálu v Dahránu, jehož jsme znali, se před celou školou dostalo řádného výprasku rákoskou od saúdské policie za „napsání“ svého jména na chodník močí. V jiném případě se jistá dospívající dívka po návratu z rodinné dovolené v Amsterdamu pokusila do Abkajku propašovat trávu. Celou její rodinu zfleku deportovali.

Areálem zakrátko samozřejmě kolovaly drby, že jsem pobodal svého kámoše. Netrvalo dlouho a tátu sebrala saúdská policie. Celá tato záležitost vzala za své v okamžiku, kdy si uvědomili, že nejsem vrah ohánějící se nožem. Jednalo se však o typickou připomínku způsobu, jakým se v Saúdské Arábii mohl incident ze školního hřiště vyhrotit. Ploty ohraničující areál ARAMCA neskýtaly ochranu před zdejšími zákony – a my stále žili v zemi, v níž tresty určoval Korán. Příslušníci policie občany běžně mučili a za drobné krádeže vám po vykonání trestu mohl zbýt z pravé ruky pouhý pahýl. Veřejné stínání hlav, smrt ukamenováním, bičování, odsouzení k několikaletému vězení za drobné přestupky… Právě jsem vám vyjmenoval některé z trestů, k nimž se království uchylovalo za účelem zbavení jedinců jejich „přívěsků“ či částí pokožky.

Ovšem ani hrozba případného trestu v podobě tří set ran bičem rodiče z ARAMCA neodradila od výroby vlastního alkoholu. Ve věhlasně prohibičním království se z výroby vína stala starobylá tradice. Táta přeměnil po vzoru mnohých svých přátel jednu z našich koupelen pro hosty na amatérský „vinařský závod“ a pro tento účel zhotovil soupravu z filtrů a hadiček pospojovaných dohromady. Stupeň rizika se pohyboval na středně vysoké úrovni, ale zabezpečovala nás síť informátorů, kteří nám dali hlášku, kdykoli prováděla saúdská policie své šťáry. Přicházeli jsme domů ze školy a rodiče na nás ječeli: „Popadněte lahve!“ Celá rodina záhy vylévala víno do každého dostupného odtoku a záchodu. Celý dům se následně utápěl v zápachu vinných výparů, ale důkazy zmizely.

S kámoši jsme si uvnitř areálu užívali veškerou svobodu, ale když jsme prvně přistáli na letišti kousek od Dahránu, všichni jsme poznali odlišné pořádky zavedené ve zbytku království. Jako ve zcela neznámém prostředí jsme se cítili již na dehtovém makadamu, kde oddělili muže od žen a dětí. Zaměstnanci saúdskoarabské formy TSA (americký úřad Transportation Security Administration – „Úřad pro bezpečnost v dopravě“) nám doslova sebrali kufr, vyházeli jeho obsah rovnou na podlahu, prohrabávali naše věci tyčemi a hledali kontraband v podobě alkoholu, drog či pornografie. Ty tyče měly podle mého názoru zabránit poskvrnění svých majitelů od čuňáren nevěřících. Do jejich definice čuňáren spadala celá škála publikací od Playboye k části katalogu JCPenney věnované podprsenkám a kalhotkám – naše katalogy nám vrátili až za tři měsíce, neboť jim tak dlouho trvalo projít každou stránku a začernit ženská těla zvýrazňovači. Tímto způsobem postupovali u každé publikace zasílané do areálu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Správný šílenec: vzpomínky člena Navy SEALs.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.