OSHO

Tady a teď

Copyright © 1969, 1976 OSHO International Foundation,

www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

Translation © Jana Žlábková, 2009

All rights reserved (Všechna práva vyhrazena)

Original English title: AND NOW AND HERE, BY OSHO

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému publiku.

Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks

(OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks.)

ISBN 978-80-7593-334-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-335-5 (mobi)

1. Smrt je ta největší lež

Osvobozujeme se od toho, co známe. Zvítězili jsme nad tím, co známe. Naše omyly a porážky pramení pouze z naší nevědomosti. Porážky jsou důsledkem temnoty. Kde je světlo, nemůže dojít k porážce – samotné světlo přináší vítězství.

První věc, kterou bych vám chtěl o smrti říct, je skutečnost, že smrt je ta největší lež. A přitom se zdá, že je to pravda. A nejenže se zdá, že je to pravda, ale dokonce se zdá, že je to ta nejzákladnější pravda života – zdá se, jako by celý život byl obestřený smrtí. Ať už na ni zapomínáme, nebo si ji uvědomujeme, smrt je nám stále nablízku. Smrt je nám blíž než náš vlastní stín.

A dokonce jsme svůj život vystavěli na strachu ze smrti. Strach ze smrti vytvořila společnost, národ, rodina a přátelé. Strach ze smrti nás dovedl k honbě za penězi a vyvolal touhu po vyšším postavení. Ze strachu ze smrti se lidé modlí na kolenou. Ze strachu ze smrti se lidé modlí k Bohu se sepjatýma rukama zvednutýma k nebi. Ale nic není falešnějšího než smrt. Proto je falešný i každý způsob života, který jsme založili na víře, že smrt je pravda.

Jak poznáme falešnost smrti? Jak poznáme, že žádná smrt není? Dokud si to neuvědomíme, strach ze smrti nezmizí. Dokud si neuvědomíme falešnost smrti, bude dál falešný i náš život. Dokud je tu strach ze smrti, nemůže být život autentický. Dokud se třeseme strachem ze smrti, nemůžeme získat schopnost žít svůj život. Žít mohou jen ti, kteří se stínu smrti zbavili navždycky. Jak může žít vystrašená a třesoucí se mysl? A jak je možné žít s pocitem, že smrt je každou vteřinou blíž a blíž? Jak můžeme žít? Nezáleží na tom, jak silně si smrt uvědomujeme, protože na ni nikdy stejně nezapomínáme. Je jedno, že hřbitovy jsou mimo město – smrt stále odhaluje svou tvář. Každý den umírá ten či onen člověk, každý den se smrt někde objeví a otřese samými základy našeho života.

Kdykoli vidíme, jak někdo umírá, uvědomujeme si i svou smrt. Když pláčeme nad smrtí nějakého člověka, není to jen proto, že je ta osoba mrtvá, ale je to i připomínka naší vlastní smrti. Netrpíme zármutkem a lítostí pouze nad smrtí někoho jiného, ale také nad zjevnou možností vlastní smrti. Jakmile se někde objeví smrt, je to zároveň i naše vlastní smrt. Jak můžeme žít, jsme-li neustále v zajetí smrti? Takhle se žít nedá. Takhle nepoznáme, co je život – ani jeho radosti, ani jeho krásu, ani jeho přínosy. Takhle se nedostaneme k chrámu Boha, k nejvyšší pravdě života.

Chrámy, které jsme vybudovali ze strachu ze smrti, nejsou chrámy Boha. Modlitby, které vznikly ze strachu ze smrti, nejsou modlitby k Bohu. K chrámu Boha se dostane jen ten, kdo je plný radosti ze života. Boží království je naplněno radostí a krásou a zvony božího chrámu vyzvánějí jen lidem, kteří se zbavili veškerého strachu, těm, kteří jsou nebojácní.

Vypadá to obtížně, protože se nám líbí žít ve strachu. Ale není to nemožné – z těch dvou věcí je pravdivá pouze jedna. Uvědomme si, že je-li život pravda, pak nemůže být smrt pravda – a pokud je smrt pravda, pak je život jen pouhý sen, lež, pak život nemůže být pravda. Tyhle dvě věci nemohou existovat současně. Ale my se držíme obou zároveň. Máme pocit, že jsme živí, ale máme také pocit, že jsme mrtví.

Slyšel jsem o fakírovi, který žil v jednom vzdáleném údolí. Chodila za ním spousta lidí a všichni se ho na něco ptali. Jednou k němu přišel jakýsi muž a požádal ho, aby mu řekl něco o životě a smrti. Fakír pravil: „Moc rád ti řeknu něco o životě, moje dveře jsou ti otevřeny. Ale chceš-li vědět něco o smrti, pak jdi někam jinam, protože já jsem nikdy nezemřel a nikdy nezemřu. Se smrtí nemám žádnou zkušenost. Pokud chceš vědět něco o smrti, ptej se těch, kteří zemřeli, ptej se těch, kteří jsou už mrtví.“ A pak se fakír zasmál a řekl: „Ale jak se budeš ptát těch, kteří už jsou mrtví? A když po mně budeš chtít, abych ti dal adresu nějakého mrtvého člověka, nemůžu ti ji dát. Protože jakmile jsem si uvědomil, že nemůžu zemřít, došlo mi také, že nikdo neumírá, že nikdy nikdo neumřel.“

Jak ale můžeme tomu fakírovi věřit? Každý den vidíme, jak někdo umírá, každý den se objevuje smrt. Smrt je nejvyšší pravda. Projevuje se tím, že proniká do středu našeho bytí. Můžeme zavírat oči, ale bez ohledu na to, jak je od vás daleko, stejně je stále zjevná. Je jedno, jak před ní unikáme, utíkáme, stejně je kolem nás. Jak můžeme tuhle pravdu zfalšovat?

Někteří lidé to samozřejmě dělají, snaží se ji zfalšovat. Z pouhého strachu ze smrti věří v nesmrtelnost duše – jen z pouhého strachu. Nic nevědí, jen prostě věří. Každé ráno sedí v chrámu nebo mešitě a opakují: „Nikdo neumírá, duše jsou nesmrtelné.“ Jsou na omylu, když věří, že pouhým opakováním této věty se duše stane nesmrtelnou. Mají dojem, že duše se dá zfalšovat, budou-li opakovat: „Duše je nesmrtelná.“ Smrt nebude falešná opakováním podobných vět – smrt se dá zfalšovat jen poznáním.

Uvědomme si, jak je to podivné: vždycky přijímáme opak toho, co stále dokola opakujeme. Když někdo řekne, že je nesmrtelný, že duše je nesmrtelná – když to opakuje, tak tím pouze naznačuje, že tam kdesi v hloubi ví, že bude muset zemřít. Kdyby věděl, že nezemře, nemusel by stále dokola mluvit o nesmrtelnosti. Jen ten, kdo má strach, dál a dál opakuje tyhle věty. A všimněte si, že lidé se smrti bojí víc v těch zemích, v těch společnostech, které nejvíc mluví o nesmrtelnosti duše. Naše země vede neúnavně řeči o nesmrtelnosti duše, a přesto kdo se víc na téhle zemi bojí smrti nežli my? Nikdo se smrti nebojí víc než my! Jak se to dá sloučit dohromady?

Je možné, aby se lidé věřící v nesmrtelnost duše stali otroky? To by raději zemřeli, jsou ochotni zemřít, protože vědí, že žádná smrt není. Ti, kteří vědí, že život je věčný, že duše je nesmrtelná, by jako první přistáli na Měsíci! Jako první by vylezli na Mount Everest! Jako první by zkoumali hlubiny Tichého oceánu! Kdepak, my mezi ně nepatříme. My nelezeme na vrchol Everestu, ani nepřistáváme na Měsíci, ani nezkoumáme hlubiny Indického oceánu – a jsme ti, kteří věří v nesmrtelnost duše! Ve skutečnosti se smrti bojíme tak, že ze strachu neustále opakujeme: „Duše je nesmrtelná.“ A trpíme představou, že když to budeme opakovat, pak se to možná stane pravdou. Pouhým opakováním se ale nic nestane pravdou.

Smrt se nedá popřít opakováním, že smrt neexistuje. Smrt je třeba poznat, seznámit se s ní, je třeba ji prožívat. Je třeba se s ní obeznámit. A vy místo toho před smrtí stále utíkáte.

Jak ji můžeme spatřit? Když vidíme smrt, zavíráme oči. Když jde po silnici pohřební průvod, zavírá matka dveře, aby ho dítě nevidělo, a říká: „Nechoď ven, někdo umřel.“ Hřbitovy se nacházejí mimo město, a tak je vidíme jen málokdy, takže smrt jako by nebyla, není přímo před vámi. A když se před někým zmíníte o smrti, zakáže vám o ní mluvit.

Pobýval jsem u jednoho sannjásina. Každý den jsme mluvili o nesmrtelnosti duše. Zeptal jsem se ho: „Uvědomuješ si, že se neustále přibližuješ smrti?“

Řekl: „Neříkej tak děsivé věci. O něčem takovém není dobré mluvit.“

Prohlásil jsem: „Když někdo na jedné straně říká, že duše je nesmrtelná, ale zároveň mu připadá děsivé mluvit o smrti, pak to celé pošpiňuje. Hovory o smrti by v něm neměly vyvolávat strach, neblahá znamení, nepříjemné pocity – protože pro něj žádná smrt neexistuje.“

Odpověděl: „Duše je sice nesmrtelná, ale já si přesto nepřeju, aby se o smrti mluvilo. Člověk by neměl mluvit o tak bezvýznamných a děsivých věcech.“ Všichni děláme stále totéž – obracíme se ke smrti zády a utíkáme před ní.

Povím vám příběh: Ve vesnici se pomátl jeden muž. Bylo horké odpoledne a on šel úplně sám opuštěnou cestou. Kráčel dost rychle a snažil se nemít strach: člověk se může bát, pokud je někdo nablízku, ale z čeho mít strach, když nikde nikdo není? Ten muž se ale bál, i když nikdo nebyl nablízku. Je to tak, že se vlastně bojíme sami sebe, a když jsme sami, je strach ještě větší. Není nikdo, koho bychom se báli tak jako sami sebe. Když je někdo s námi, máme menší strach, a jakmile zůstaneme sami, bojíme se mnohem víc. Ten muž byl sám. Dostal strach a začal utíkat. Všechno kolem bylo klidné a tiché – bylo odpoledne, nikdo nikde nebyl. A on utíkal stále rychleji a najednou uslyšel zvuk nohou běžících za ním. Strašně se vyděsil – možná ho někdo pronásleduje. A celý vystrašený se pokradmo koutkem oka podíval za sebe. A spatřil, jak ho honí dlouhý stín. Byl to jeho vlastní stín – ale jakmile uviděl, že ho pronásleduje nějaký dlouhý stín, utíkal ještě rychleji. Pak už se nemohl nikdy zastavit, protože čím rychleji běžel, tím rychleji utíkal stín za ním. Nakonec se z toho ten muž zbláznil. Ale jsou lidé, kteří uctívají i šílence.

Když lidé viděli, jak se žene vesnicí, mysleli si, že provádí nějakou významnou asketickou praktiku. Nezastavil se nikdy, kromě noci, kdy stín zmizel a on se domníval, že za ním nikdo není. S úsvitem ale začal hned zase utíkat. A potom se nezastavoval ani v noci – byl přesvědčený, že i když přes den uběhl velkou vzdálenost, přesto nemůže v noci odpočívat, protože by ho mohl dohnat a ve dne zase pronásledovat. A tak utíkal dokonce i v noci.

V té době už byl naprosto pomatený, nic nejedl a vůbec nepil. Tisíce lidí ho sledovaly a zahrnovaly ho květinami a občas mu někdo podal kus chleba nebo trochu vody. Začali ho čím dál víc uctívat a tisíce lidí mu vyjadřovaly svou úctu. Ale ten muž byl stále větší a větší blázen, až nakonec jednoho dne padl na zem a zemřel. Lidé z vesnice, kde zemřel, mu vykopali hrob pod stromem a zeptali se starého fakíra ze vsi, co mají dát napsat na jeho náhrobek. A fakír ty věty napsal. V jakési vesnici, kdesi, je ten hrob dodnes. Možná kolem něj někdy půjdete. Přečtěte si ta slova. Fakír na náhrobek napsal: „Zde odpočívá muž, jenž po celý život prchal před vlastním stínem, jenž promarnil celý život útěkem před stínem. A ten muž nebyl ani tak moudrý jako jeho náhrobek – protože náhrobek je ve stínu a neutíká, takže nevrhá žádný stín.“

I my utíkáme. Možná je nám divné, jak může člověk utíkat před vlastním stínem, ale my také utíkáme před stíny. A to, před čím prcháme, nás začne pronásledovat. Čím rychleji běžíme, tím rychleji nás to honí, protože je to náš vlastní stín.

Smrt je náš stín. Pokud před ní budeme utíkat, nedokážeme se jí postavit a uvědomit si, co to je. Kdyby se ten muž zastavil a podíval se, kdo je za ním, zřejmě by se zasmál a řekl: „Co jsem to za člověka, když utíkám před svým stínem?“ Nikdo před stínem neuteče, nikdo nevyhraje boj se stínem. To však neznamená, že stín je silnější než my a že bychom nemohli vyhrát. Prostě to jen znamená, že žádný stín není, že to není otázka vítězství. Nemůžeme vyhrát nad něčím, co neexistuje. Proto lidé čelí porážce ze strany smrti – protože smrt je pouhý stín života.

Jak se život pohybuje kupředu, pohybuje se spolu s ním i jeho stín. Smrt je stín vytvářející se za životem a my se nikdy neohlédneme, abychom viděli, co to je. Už tolikrát jsme padli na zem vyčerpáním – poté, co jsme znovu a znovu běželi tenhle závod. K tomu břehu jste nedoběhli poprvé, vy jste tady už někdy byli – možná to nebyl tenhle břeh, třeba to byl jiný břeh. Možná to nebylo tohle tělo, třeba to bylo jiné tělo – ale ten závod je stále stejný. Nohy jsou stejné, závod je stejný.

Po mnoho životů, které jsme prožili, si neseme strach ze smrti, a přesto si ho nedokážeme uvědomit a podívat se na něj. Jsme tak vystrašení a vyděšení, že když se přiblíží smrt, když na nás naplno dopadne její stín, nemůžeme jednat vědomě jen kvůli strachu. V podstatě si okamžik smrti nikdo neuvědomuje. Kdyby člověk alespoň jednou zůstal ve vědomém stavu, strach ze smrti by navždycky zmizel. Kdyby člověk alespoň jednou spatřil, jaké je umírání, co se děje ve chvíli smrti, pak by příště neměl ze smrti strach, protože by žádná smrt nebyla. Není to tak, že by zvítězil nad smrtí – zvítězit můžeme jen nad tím, co existuje. Jen tím, že smrt poznáme, prostě zmizí. A nezbude nic, nad čím bychom měli vítězit.

Zemřeli jsme už mnohokrát, ale kdykoli se přiblíží smrt, upadneme do stavu nevědomí. Je to podobné, jako když nám lékař nebo chirurg dají před operací anestetika, abychom necítili bolest. Máme z umírání takový strach, že v okamžiku smrti dobrovolně upadneme do stavu nevědomí. Jsme v něm už chvíli před smrtí. Umíráme nevědomě a potom se znovu zrodíme ve stavu nevědomí. Nevidíme ani smrt, ani zrození – a proto nejsme schopni pochopit, že život je věčný. Zrození a smrt jsou pouhé zastávky na místech, kde si vyměníme oděv nebo koně.

Za dávných časů nebyly žádné železnice a lidé cestovali ve vozech tažených koňmi. Putovali z jedné vesnice do druhé, a když se koně unavili, vyměnili je za odpočaté koně z místního hostince a v další vesnici je znovu vyměnili. Lidé přepřahající koně však nikdy neměli pocit, že to, co dělají, se podobá opětovnému umírání a zrození, protože když koně měnili, byli při plném vědomí.

Občas se stávalo, že kočí se vydal na cestu poté, co se opil. Když byl v tomhle stavu a rozhlédl se kolem sebe, divil se, jak se všechno změnilo, jak všechno vypadá jinak. Slyšel jsem, že jednou prý opilý kočí prohlásil: „Je možné, že jsem se změnil i já? Mám pocit, že nevedu stejného koně. Je možné, že se ze mě stal někdo jiný?“

Zrození a smrt jsou prostě jen stanice, ve kterých se mění povoz – starý povoz se tam zanechá, unavení koně tam zůstanou a zapřáhnou se zase svěží koně. Ale obojí se odehrává ve stavu nevědomí. A ten, kdo prochází zrozením a smrtí ve stavu nevědomí, nemůže prožívat vědomý život – funguje v jakémsi napůl vědomém stavu, v napůl vědomém stavu života.

Chtěl bych tím říct, že podstatné je smrt vidět, pochopit, uvědomit si ji. Ale to je možné jen tehdy, když umíráme. Člověk si to uvědomí, jen když umírá. Takže co s tím? Pokud člověk vidí smrt, jen když umírá, pak není možno ji pochopit – protože v okamžiku smrti bude ve stavu nevědomí.

Nicméně ta možnost tu je. Můžeme provést pokus, při němž vstoupíme do smrti z vlastní vůle. A já říkám, že meditace neboli samádhi je přesně tohle. Prožitek dobrovolného vstoupení do smrti je meditace, samádhi. Je to stav, který se přirozeně dostaví při zbavení se těla – a my se do něho můžeme pomocí vůle dostat tím, že uvnitř vytvoříme odstup mezi sebou a tělem. A jakmile uvnitř opustíme tělo, podaří se nám prožít stav smrti, podaří se nám prožít příchod smrti. Smrt můžeme prožít dnes, dnes večer – protože příchod smrti pouze znamená, že naše duše a tělo na této cestě pocítí tutéž odlišnost, jako když cestovatel zanechá na místě jeden povoz a v druhém vyrazí vpřed.

Slyšel jsem, jak se jeden muž vydal za muslimským fakírem šejchem Farídem a řekl mu: „Doslechli jsme se, že když Mansúrovi usekávali ruce a nohy, necítil prý žádnou bolest…, čemuž je těžké uvěřit. Vždyť člověka bolí, i když si vrazí do nohy trn. Copak ho nebolí, když mu usekávají ruce a nohy? Zdá se, že jsou to všechno jen pouhé výmysly.“ A ten muž pokračoval: „Doslechli jsme se, že když Ježíše přibíjeli na kříž, necítil žádnou bolest. A dovolili mu pronést poslední modlitbu. Je těžké uvěřit, že krvácející nahý Ježíš – ukřižovaný, pobodaný trny, ruce přibité hřeby – ve svých posledních chvílích pronesl právě ta slova.“

Ježíš pravil: „Odpusť těm lidem, neb oni nevědí, co činí.“ Určitě jste tu větu slyšeli. A lidé na celém světě, kteří věří v Ježíše, ji neustále opakují. Ta věta je velmi prostá. Ježíš řekl: „Ó Pane, prosím, odpusť těm lidem, protože oni nevědí, co činí.“ Když lidé tuhle větu čtou, většinou ji chápou tak, že Ježíš říká, že ti ubozí lidé netuší, že zabíjejí tak hodného člověka, jako je on. Ne, takhle to Ježíš nemyslel. Ježíš tím myslel: „Tihle hloupí lidé netuší, že člověk, kterého zabíjejí, nemůže zemřít. Odpusť jim, protože oni nevědí, co činí. Činí to, co je zcela nemožné – vykonávají skutek zabíjení, což je zcela nemožné.“

Ten muž řekl: „Je těžké uvěřit, že člověk, kterého zabíjejí, je schopen projevit takové soucítění. Vždyť by měl být plný zlosti.“

Faríd se srdečně zasmál a prohlásil: „Položil jsi mi dobrou otázku, ale já na ni odpovím později. Nejdřív tě požádám o malou laskavost.“ Vzal kokosový ořech ležící kousek od něj, podal ho muži a poprosil ho, aby ho otevřel, ale zdůraznil, že při tom nesmí porušit jeho vnitřek.

Ale ten kokos byl nezralý, a tak muž řekl: „Promiň, ale to nedokážu. Ten kokos je úplně syrový, a když rozbiju skořápku, rozbiju i jeho vnitřek.“

Faríd ho požádal, aby ořech odložil stranou. Pak mu dal jiný kokos, ten už byl vyschlý, a řekl mu, ať ho rozbije. „A dokážeš uchovat jeho vnitřek vcelku?“ zeptal se.

A muž odpověděl: „Ano, vnitřek ořechu uchovám.“

Faríd prohlásil: „Dal jsem ti odpověď. Pochopil jsi ji?“

Muž odvětil: „Nic jsem nepochopil. Jaký je vztah mezi kokosovým ořechem a tvou odpovědí? Jaký je vztah mezi kokosovým ořechem a mou otázkou?“

Faríd řekl: „Odlož stranou i tenhle ořech. Nemusíš ho rozbíjet. Já ti tím ukazuji, že je tu jeden nezralý kokos, jehož skořápka a dužina drží pohromadě – když ho rozbiješ, porušíš i jeho vnitřek. Pak je tu vyschlý kokos. A čím se liší vyschlý kokos od nezralého kokosu? Je tu jistý rozdíl: dužina vyschlého kokosu je scvrklá uvnitř a oddělila se od skořápky. Mezi dužinou a skořápkou je určitá vzdálenost. A sám jsi řekl, že při rozbíjení skořápky je možné uchovat vnitřek celý. A tak jsem odpověděl na tvou otázku!“

Ten muž řekl: „Já to stejně nechápu.“ Fakír prohlásil: „Běž, zemři a pochop to – bez toho ti nikdy nedojde, co tu říkám. Ale ani tehdy ti to nedojde, protože v okamžiku smrti budeš ve stavu nevědomí. Jednoho dne se skořápka a dužina oddělí, ale ty budeš v té chvíli ve stavu nevědomí. Jestliže to chceš pochopit, pak se začni učit, jak oddělit skořápku od dužiny – hned teď, dokud jsi živý.“

Pokud se skořápka–tělo a vnitřní dužina–vědomí oddělí v jediném okamžiku, smrt končí. Když se vytvoří odstup, uvědomíte si, že skořápka a dužina jsou dvě oddělené věci – že budete dál žít, i když se skořápka rozbije, že to není otázka toho, že se rozbijete, že zmizíte. V tomto stavu do vás nemůže smrt proniknout, i když se náhle objeví – objeví se mimo vás. Znamená to pouze, že nejste ochotni zemřít. Že jste ochotni žít dál.

To je základní smysl meditace neboli samádhi: naučit se, jak oddělit skořápku od dužiny. Je možné je oddělit, protože jsou oddělené. Je možné poznat je odděleně, protože jsou oddělené. Proto nazývám meditaci dobrovolným vstupem do smrti. A ten, kdo vstoupí do smrti dobrovolně, se s ní setká a uvědomí si, že „smrt je tam, a já jsem přesto stále tady“.

Sókratés umíral. Blížila se jeho poslední chvíle. Připravoval se jed, který ho měl zabít. A on se stále ptal: „Už se připozdívá, jak dlouho budete ten jed připravovat?“

Jeho přátelé plakali a říkali mu: „Copak jsi zešílel? Chceme, abys žil o trochu déle. Podplatili jsme člověka, který drtí bolehlav, a přemluvili ho, aby to dělal pomalu.“ Sókratés vyšel ven a řekl muži připravujícímu jed: „Trvá ti to moc dlouho. Zdá se, že s tím nemáš moc zkušeností. Jsi nováček? Drtil jsi už někdy byliny? Copak jsi ještě nikdy nepodával jed odsouzenému člověku?“

Ten muž odpověděl: „Podávám jed celý život, ale ještě nikdy jsem neviděl takového šílence, jako jsi ty. Proč tolik spěcháš? Já to drtím pomalu, aby ses mohl ještě trochu nadýchat vzduchu, abys žil trochu déle, abys zůstal na světě o něco déle. A ty pořád mluvíš jako šílenec a říkáš, že se připozdívá. Proč tolik spěcháš a chceš rychle umřít?“

Sókratés odpověděl: „Já tolik spěchám proto, že chci vidět smrt. Chci zjistit, jaká smrt je, a chci také zjistit, zda přežiju, nebo ne, když se smrt dostaví. Pokud to nepřežiju, pak celá ta věc skončí – a jestliže přežiju, pak skončí smrt. Já chci zjistit, kdo s příchodem smrti zemře – zemře smrt, nebo zemřu já? Chci zjistit, zda přežije smrt, nebo přežiju já. A jak to mohu zjistit, dokud jsem naživu?“

Sókratés dostal jed. Jeho přátelé začali truchlit, nebyli v dobrém rozpoložení. A co udělal Sókratés? Řekl jim: „Jed mi proniká ke kolenům. Až ke kolenům jsou mé nohy už mrtvé – kdybyste mi je usekli, ani bych to nepoznal. Ale drazí přátelé, chci vám říct, že i když jsou mé nohy mrtvé, já jsem stále naživu. Jedno je tím naprosto jasné – nejsem své nohy. Já jsem tady stále, jsem pořád tady. Nic v mém nitru zatím neuvadlo.“ Sókratés pokračoval: „Teď jsou pryč obě mé nohy a všechno až po stehna zmizelo. Nic bych necítil, kdybyste mi usekli celé nohy. Ale já jsem pořád tady! A jsou tu i mí přátelé, kteří pořád brečí!“

Sókratés jim řekl: „Neplačte. Pozorujte to! Je to pro vás příležitost: člověk umírá a sděluje vám, že je stále naživu. Klidně mi usekněte obě nohy – ani pak bych nebyl mrtvý, i potom bych tu byl dál. Mé ruce už také odplouvají, mé ruce také zemřou. Ach! Kolikrát jsem se ztotožňoval se svýma rukama – a ty ruce mě teď opouštějí –, ale já jsem tu stále dál.“

A tímhle způsobem Sókratés pokračoval, zatímco umíral. Říkal: „Pomalu se všechno zklidňuje, všechno odplouvá, ale mě se to netýká. Za chvíli už vám to nebudu schopen říkat, ale nemyslete si, že už tu nejsem. Protože já jsem tady pořád, i když ztrácím většinu svého těla. Jak by mohl nastat konec, zmizí-li další část mého těla? Nebudu vám to moct sdělovat – protože to je možné jen prostřednictvím těla –, ale já tu budu stále dál.“ A v posledním okamžiku řekl: „Nyní vám sdělím zřejmě už poslední věc: jazyk ochabl a nebudu schopný dál mluvit, ale přesto vám říkám: ‚Já existuji.‘“ Až do posledního okamžiku smrti stále říkal: „Já jsem pořád naživu.“

I při meditaci musí člověk vstoupit pomalu dovnitř. A věci pak začnou postupně jedna po druhé mizet. Mezi jednotlivými věcmi se vytvoří vzdálenost a pak nastane okamžik, kdy má člověk pocit, jako by se všechno nacházelo daleko od něj. Má pocit, jako by na pobřeží leželo něčí mrtvé tělo – a vy přesto existujete. Leží tam nějaké tělo a vy stále existujete – jste odděleni a naprosto odlišní a jiní.

Jakmile prožijeme okamžik, kdy pohlédneme do tváře smrti, zatímco jsme naživu, nebudeme mít se smrtí už nikdy nic společného. Smrt se bude dál blížit, ale pak to bude jen jako zastávka – bude to jako výměna oděvu, bude to jako přepřahání koní a vyjetí ven v novém těle, vydání se na cestu, na nové stezky, do nových světů. Ale smrt už nás nikdy nebude schopna ničit. K tomuhle poznání však dojdeme jen tak, že se se smrtí setkáme. Musíme ji poznat, musíme jí projít. Všichni se smrti ohromně bojíme, a proto nedokážeme meditovat. Chodí za mnou spousta lidí a říkají, že nejsou schopni meditovat. Jak jim mám vysvětlit, že jejich problém je v něčem jiném? Jejich skutečným problémem je strach ze smrti…; a meditace je proces umírání. Ve stavu úplné meditace se dostaneme k témuž bodu, k jakému dojde mrtvý člověk. Je tu jen jeden rozdíl. Mrtvý člověk si neuvědomuje, co se stalo, jak se skořápka rozbila a dužina zůstala. Ten, kdo medituje, ví, že se skořápka oddělila od dužiny.

Strach ze smrti je základní příčinou, proč se lidé nemohou dostat do meditace – žádný jiný důvod není. Ti, kteří se bojí smrti, nemohou nikdy vstoupit do samádhi. Samádhi je dobrovolné pozvání smrti. Je to pozvánka určená smrti: „Přijď, já jsem připravený zemřít. Chci zjistit, zda budu po smrti žít dál, nebo ne. A je lepší, když to zjistím ve stavu vědomí, protože pokud by se to dělo v nevědomém stavu, nic bych zjistit nemohl.“

Proto vám tu teď říkám, že dokud budete utíkat před smrtí, bude vás neustále porážet – ale v den, kdy se postavíte smrti čelem, vás smrt opustí a vy zůstanete.

Po celé tři dny se budou mé promluvy týkat různých technik zaměřených na přístup ke smrti. Doufám, že během těchto tří dní mnozí lidé pochopí jak umírat a budou schopni zemřít. A pokud nezemřete tady, na tomhle břehu… A tohle je neuvěřitelný mořský břeh. Právě po tomhle písku kráčel kdysi Kršna – týž Kršna, jenž řekl během války Ardžunovi: „Ničeho se neobávej, neměj strach. Neboj se, že budeš zabíjet nebo že budeš zabit, protože já ti říkám, že nikdo neumírá a nikdo není zabit.“ Nikdo nikdy nezemřel a nikdy nemůže nikdo zemřít a ten, kdo zemře, kdo může zemřít, je už dávno mrtvý. A to, co neumírá a nemůže být zabito – to nemůže nikdy zemřít. A to je sám život.

Dnes jsme se zcela nečekaně shromáždili na tomhle mořském břehu, po němž kdysi kráčel Kršna. Tenhle písek viděl kráčejícího Kršnu. Lidé uvěřili, že Kršna opravdu zemřel – protože známe smrt jako jedinou pravdu. Bereme to tak, že každý zemře. Tohle moře, tyhle písčiny nikdy nepocítily, že Kršna zemřel. Tohle nebe, hvězdy a Měsíc v Kršnovu smrt nikdy neuvěřily.

Ve skutečnosti v životě není pro smrt místo, ale všichni jsme uvěřili, že Kršna zemřel. Věříme tomu, protože jsme pronásledováni myšlenkami na vlastní smrt. Proč se tolik zaobíráme úvahami o smrti? Všichni jsme teď živí, tak proč máme tak velký strach ze smrti? Proč se tolik bojíme umírání? Za tím strachem se totiž skrývá tajemství, které musíme pochopit.

Je za tím jistá matematika a ta matematika je velmi zajímavá. Nikdy jsme neviděli sami sebe umírat. Viděli jsme umírat jiné lidi a to nás přimělo k myšlence, že i my budeme muset jednou zemřít. Například kapka vody žije v oceánu s tisíci jiných kapek a jednoho dne na ni dopadnou paprsky slunce a ona se změní v páru, vypaří se. Ostatní kapky si myslí, že je mrtvá, a mají pravdu – protože ještě před chvílí kapku viděly a teď je pryč. Ale kapka dál existuje v mracích. Jak to ale mají ostatní kapky vědět, když se samy ještě nestaly mrakem? V té době kapka spadla do moře a stala se zase kapkou. Ale jak to mají ostatní kapky vědět, když se samy ještě na tuhle cestu nevydaly?

Když vidíme, jak někdo v našem okolí umírá, myslíme si, že ta osoba už není, že zemřel další člověk. Ale neuvědomujeme si, že ten člověk se prostě jen vypařil, že vstoupil do jemné sféry, že se vydal na novou cestu – že je kapkou, která se vypařila, aby se opět stala kapkou. Jak to můžeme vědět? My jen cítíme, že zmizel další člověk, že další člověk je mrtvý. A takhle někdo umírá každý den, každý den se vypaří nějaká kapka. A pro nás se tak pomalu stává jistotou, že i my budeme muset zemřít, že „já také umřu“. A strach se ujme nadvlády: „Já také umřu.“ Ten strach nás popadne, protože se díváme na ostatní. Žijeme tím, že pozorujeme druhé, a to je náš problém.

Včera večer jsem vyprávěl přátelům jeden příběh. Jeden židovský fakír byl zcela zničený, protože měl problémy – a kdo z toho není zničený? Všichni se staráme o své rány a naší největší starostí je vidět ostatní lidi šťastné. Když vidíme, jak jsou druzí šťastní, jsme dál a dál nešťastní. I za tím se skrývá další matematika, přesně taková matematika, o jaké jsem mluvil v souvislosti se smrtí. Vidíme vlastní zoufalství a vidíme tváře druhých. Nevidíme v nich zoufalství, vidíme jejich usmívající se oči, úsměv na rtech. Když se podíváme na sebe, navenek se usmíváme, i když jsme uvnitř ustaraní. Úsměv je vlastně prostředek k zakrývání zoufalství. Nikdo nechce být nešťastný. Jestliže člověk nedokáže být skutečně šťastný, chce alespoň ukázat, že se cítí šťastný, protože ukazovat, že není šťastný, je v podstatě velké ponížení, ztráta a porážka. Proto se navenek stále usmíváme a uvnitř jsme takoví, jací jsme. Uvnitř se dál shromažďují slzy a navenek se dál usmíváme. A když se na nás někdo podívá zvenčí, vidí, že se usmíváme. Kdyby se na nás ale podíval zevnitř, objevil by tam zoufalství. A to se pro něho stává problémem. Myslí si, že celý svět je šťastný, že jen on sám je nešťastný.

Totéž se stalo onomu fakírovi. Jedné noci, když se modlil k Bohu, řekl: „Já tě nežádám, abys neposílal neštěstí, protože pokud si neštěstí zasloužím, pak se určitě dostaví – ale alespoň se modlím, abys mi nedával tolik utrpení. Vidím, jak se lidé na tomhle světě smějí, a já jediný pláču. Všichni se zdají být šťastní. Já jediný jsem nešťastný. Všichni vypadají velmi radostně, jen já jediný jsem smutný a utápím se v temnotě. Koneckonců, co špatného jsem ti udělal? Prosím tě o laskavost – dej mi neštěstí někoho jiného výměnou za to mé. Vyměň mé neštěstí za neštěstí kohokoli jiného a já to přijmu.“

Té noci, když spal, měl podivný sen. Viděl obrovskou budovu, v níž byly miliony věšáků. A miliony lidí chodily dovnitř a každý člověk nesl na zádech ranec neštěstí. Když viděl tolik ranců neštěstí, vyděsil se a byl z toho zmatený. Rance, které nesli jiní lidé, byly velmi podobné tomu jeho. Velikost a tvar každého ranečku byly naprosto stejné. Byl tím velmi zmaten. Vždycky viděl, jak se jeho soused usmívá – a každé ráno, když se ho fakír ptal, jak se daří, říkal: „Všechno je v pořádku.“ A tentýž muž teď nesl stejnou dávku neštěstí. Viděl politiky a jejich stoupence, guruy a jejich žáky – všichni přicházeli se stejným nákladem. Lidé moudří i hloupí, bohatí i chudí, zdraví i nemocní – náklad měli všichni stejný. Fakír byl jako omráčený. Ty rance viděl poprvé, do té doby viděl jen tváře lidí.

Náhle naplnil místnost mocný hlas: „Pověste své rance!“ Všichni, včetně fakíra, udělali, co jim bylo přikázáno. Všichni se chtěli rychle zbavit svých problémů, nikdo už nechtěl nést své neštěstí ani o vteřinu déle, a kdyby se naskytla taková příležitost nám, tak bychom je také rychle pověsili na věšák.

A pak se ozval další hlas, který pravil: „Nyní si každý z vás vybere ten ranec, který se mu líbí.“ Dalo by se předpokládat, že fakír rychle sáhl po ranci někoho jiného. Kdepak, on tu chybu neudělal. Celý ustrašený si utíkal pro svůj ranec, aby mu ho nemohl sebrat někdo jiný – jinak by to pro něho byl značný problém, protože všechny rance vypadaly stejně. V duchu si řekl, že je lepší mít svůj vlastní ranec – alespoň všechny ty strasti už dobře zná. Kdo ví, jaké strasti obsahují rance ostatních lidí? Dobře známé trápení je vždycky menší trápení – je to známé trápení, poznatelné trápení.

A tak v hrůze utíkal a popadl svůj ranec, než po něm sáhne někdo jiný. Ale když se rozhlédl kolem, zjistil, že i všichni ostatní utíkají a berou si své rance. Nikdo si nevybral ranec někoho jiného. Zeptal se: „Proč tolik spěcháte, abyste si vzali své rance?“

„Dostali jsme strach. Až do téhle chvíle jsme si mysleli, že všichni ostatní jsou šťastní, že jen my se stále trápíme,“ odpověděli.

Ať se v tom domě ptal fakír kohokoli, odpověď zněla, že každý věřil, že ostatní jsou šťastní. „My jsme si mysleli, že ty jsi také šťastný. Pokaždé jsi kráčel po ulici s úsměvem na tváři. Nikdy nás nenapadlo, že si uvnitř také neseš svůj ranec trápení.“

Fakír začal být zvědavý, a tak se zeptal: „Proč jste si vzali vlastní ranec? Proč jste si nevybrali nějaký jiný?“

Odpověděli mu: „Dnes jsme se všichni modlili k Bohu a říkali, že si chceme vyměnit svůj ranec trápení. Ale když jsme viděli, že trápení ostatních jsou stejná, vyděsilo nás to, protože nás nikdy nic takového nenapadlo. A tak jsme se rozhodli, že bude nejlepší vzít si vlastní ranec. Známe ho a víme, co v něm je. Proč přijímat nová trápení? Po té době jsme si na své staré strasti už zvykli.“

Té noci si nikdo nevybral ranec, který patřil někomu jinému. Fakír se probudil a poděkoval milosrdnému Bohu, že mu dovolil, aby si ponechal vlastní utrpení. A rozhodl se, že takovou modlitbu už nebude nikdy pronášet.

Matematika, která se za tím skrývá, je opět stejná. Díváme-li se na tváře lidí a na vlastní skutečnost – právě tam děláme velkou chybu. A táž nesprávná matematika funguje i v případě našeho vnímání života a smrti. Viděli jste lidi umírat, ale nikdy jste neviděli umírat sebe. Vidíme smrt jiných lidí, ale nikdy se nedozvíme, zda něco v těch lidech přežilo. V tom okamžiku nejsme ve stavu vědomí, a proto je pro nás smrt stále cizinec. Z toho důvodu je tak důležité vstoupit do smrti dobrovolně. Vidí-li člověk smrt poté, co se od ní osvobodí, pak nad smrtí zvítězí. Ve skutečnosti je nesmyslné říkat, že zvítězí, protože vlastně není nad čím vyhrát – pak je už smrt falešná, pak už smrt prostě neexistuje.

Jestliže při sečítání dvojky a dvojky napíše člověk jako výsledek pětku a příštího dne si uvědomí, že dva plus dva rovná se čtyři, může říct, že zvítězil nad pětkou a udělal z ní čtyřku? To by měl spíš říct, že to nebyla otázka vítězství – žádná pětka nebyla. Výsledná pětka byla chybná, byla to iluze – jeho výpočet byl špatný, protože výsledek je čtyři. Myslel si, že je to pět, což byl jeho omyl. Jakmile si chybu uvědomíte, je celá záležitost vyřízena. Měl by ten člověk pak říct: „Jak se mám zbavit té pětky? Teď už vím, že dvě a dvě jsou čtyři, ale předtím jsem za součet považoval pětku. Jak se mám od té pětky osvobodit?“ Nemusí o žádné osvobození žádat, protože jakmile zjistí, že dva plus dva se rovná čtyři, celá záležitost tím končí. Žádná pětka už není. Od čeho by se pak měl člověk osvobozovat?

A není třeba se osvobozovat ani od smrti, a není nad ní ani třeba vítězit. Člověk musí smrt poznat. Už samotné poznání ho osvobodí, samotné poznání se stane vítězstvím. Proto jsem dříve říkal, že poznání je síla, že poznání je svoboda, že poznání je vítězství. Poznání smrti má za následek, že smrt zmizí a my se poprvé spojíme se životem.

Proto jsem vám říkal, že meditace je zaprvé dobrovolné vstoupení do smrti. Zadruhé bych vám chtěl říct, že ten, kdo vstoupí do smrti z vlastní vůle, najednou objeví vstup do života. Ačkoli vlastně hledá smrt, objeví místo smrti ten pravý život. I když při svém hledání vstoupí do domu smrti, ocitne se tím vlastně v chrámu života. A ten, kdo utíká před domem smrti, se nikdy do chrámu života nedostane.

Chtěl bych zdůraznit, že na zdech chrámu života jsou vyryty stíny smrti. A také chci zdůraznit, že na zdech chrámu života jsou namalovány mapy smrti, a vzhledem k tomu, že utíkáme před smrtí, utíkáme také od chrámu života! Jen když přijmeme smrt, dokážeme přijmout i tyhle zdi. Dokážeme-li vstoupit do smrti, pak dokážeme vstoupit i do chrámu života. Božstvo života sídlí za zdmi smrti. Obrazy smrti jsou vyryty na celém chrámu života. A my utíkáme, jakmile je jen zahlédneme.

Pokud jste někdy navštívili Kadžuráho, určitě jste si všimli jedné podivné věci – na všech zdech jsou vypodobněny sexuální výjevy. Postavy jsou nahé a vypadají obscénně. Když člověk hned poté, co je spatří, uteče, nemůže poznat božstvo sídlící uvnitř chrámu. Uvnitř jsou zobrazení Boha a venku jsou rytiny, výjevy plné sexu, vášně a kopulace. Chrám v Kadžuráhu postavili úžasní lidé. Zdůraznili základní fakt života: vyjádřili, že sex je zde, na vnějších zdech, a pokud před ním utečete, nebudete schopni dosáhnout brahmačarji, zdrženlivosti – protože brahmačarja je uvnitř. Jestliže se dostanete dál za tyhle zdi, pak dosáhnete brahmačarji. Sansára, smrtelný svět, je zobrazený na zdech a útěk před ním vás nikdy nedovede k Bohu, protože ten, kdo sedí uvnitř zdí sansáry, je samotný Bůh.

Já vám říkám přesně totéž. Někde, na nějakém místě, byste si měli postavit chrám, na jehož zdech je zobrazena smrt a uvnitř sídlí božstvo života. Taková je pravda. Dokud však budete dál utíkat před smrtí, minete tím i božskost života.

Obě tyhle věci říkám současně: meditace je dobrovolné vstoupení do smrti a ten, kdo dobrovolně vstoupí do smrti, získá život. Znamená to: ten, kdo se setká se smrtí, nakonec zjistí, že smrt zmizela a on se nachází v objetí života. Vypadá to jako protiklad – vydáte se hledat smrt a potkáte život –, ale není to protiklad.

Uvedu příklad. Mám na sobě oděv. Jakmile mě začnete hledat, setkáte se nejprve s mým oděvem –, ačkoli já tím oděvem nejsem. A pokud vás můj oděv vyděsí a vy utečete, nikdy nebudete schopni mě poznat. Když však ke mně půjdete blíž a blíž a nebudete se bát mého oděvu, pak pod ním objevíte mé tělo. Ale i to tělo je v hlubším smyslu jen šat, a pokud utečete před mým tělem, neobjevíte toho, kdo sídlí uvnitř. Jestliže se nepolekáte těla a budete pokračovat v cestě dovnitř, zjistíte, že i tělo je šat, a tehdy se už setkáte s tím, kdo sedí uvnitř, s kým se každý touží setkat.

Je zajímavé, že zeď tvoří tělo a božskost vznešeně sídlí uvnitř. Zeď tvoří hmota a uvnitř je božskost, vědomí sídlící ve vznešenosti. Jsou to vskutku dva protiklady – hmotná zeď a božskost života. Pokud se na to díváte správně, pak je zeď stvořena ze smrti a božskost je stvořena ze života.

Když malíř maluje obraz, stvoří tmavé pozadí, aby vynikla bílá barva. Na tmavém pozadí je bílá čára velmi dobře vidět. Kdyby se člověk bál černé, nedostal by se nikdy k bílé. Ale neuvědomuje si, že právě díky černé je vidět bílá.

Podobně je to i s trny na kvetoucích růžích. Když se člověk bojí trnů, nemůže si sáhnout na růži. Pokud před trny utíká, nemůže získat ani květy. Ale ten, kdo trny přijme a přistoupí k nim beze strachu, ke svému překvapení zjistí, že trny jsou tu jen k ochraně květiny, že slouží pouze jako vnější zeď květu – jako ochranná zeď. Květ rozkvétá uprostřed trnů, trny nejsou jeho nepřítel. Květy jsou částí trnů a trny jsou částí květů – obojí vzniklo díky stejné životodárné síle rostliny.

To, co nazýváme život, a to, co nazýváme smrt – obojí je část jednoho velkého života. Vydechujeme a nadechujeme se. Výdech se po chvíli mění v nádech a nádech se po chvíli zase mění ve výdech. Nádech je život, výdech je smrt. Ale obojí jsou kroky jednoho velkého života – život a smrt kráčejí bok po boku. Zrození je jeden krok, smrt je další krok. A jestliže si to uvědomíme, když pronikneme dovnitř, získáme pohled na mnohem rozsáhlejší život.

Během těchto tří dní budeme provádět meditaci o vstoupení do smrti. A já budu mluvit o mnoha jejích dimenzích. Dnes večer bude meditace prvního dne. Teď vám k ní řeknu pár věcí.

Je zapotřebí, abyste pochopili můj pohled na věc: musíme se dostat k bodu tam uvnitř, hluboko uvnitř, kde už není možné umírat. Musíme se zbavit všech vnějších vymezení, jak se to děje při umírání. Během smrti mizí tělo, mizí pocity, mizí myšlenky, mizí přátelství, mizí nepřátelství – všechno mizí. Zmizí celý vnější svět – zůstáváme jen my, jen naše bytí, zůstává jen samotné vědomí.

V meditaci se také musíme všeho zbavit a zemřít, aby zůstal pouze pozorovatel, vnitřní svědek. A tato smrt nastane. V průběhu tří dní meditace, budete-li mít odvahu umírat a zbavit se svého já, se dostaví jev zvaný samádhi. Všimněte si, jak nádherné je slovo samádhi. Stav naprosté meditace se nazývá samádhi a hrob, který se vykope pro mrtvého člověka, se také nazývá samádhi. Přemýšleli jste o tom někdy? Obojí se nazývá samádhi. Obojí má vlastně společné tajemství, společný styčný bod. V případě člověka, jenž dosáhl stavu samádhi, je tělo už jen jako hrob – nic víc. Tehdy dojde k poznání, že tam uvnitř je někdo jiný a venku je pouze temnota.

Když někdo zemře, vykopeme hrob a nazveme ho samádhi. Ale tohle samádhi vytváří někdo jiný. Dokážeme-li si vytvořit vlastní samádhi dřív, než to udělá někdo jiný, pak jsme stvořili onen jev, po němž toužíme. I ostatní lidé budou mít samozřejmě možnost vytvořit náš hrob, ale my tím zřejmě mineme příležitost stvořit si vlastní samádhi. Jestliže si dokážeme vytvořit vlastní samádhi, potom v tomto stavu zemře jen tělo a už se neobjeví otázka našeho vědomého umírání. Nikdy jsme nezemřeli a nikdy ani zemřít nemůžeme. Nikdo nikdy nezemřel a nikdo nikdy nezemře. Pro tohle poznání však musíme vykonat všechny kroky smrti.

Chtěl bych vám ukázat tři kroky, které provedeme. A kdo ví, třeba se to stane právě na tomhle pobřeží a vy dosáhnete svého samádhi – ne toho samádhi, které vytvořil někdo jiný, ale toho, které jste vytvořili vy sami ze své vlastní vůle.

Tohle jsou ty tři kroky. Prvním krokem je uvolnění těla. Musíte uvolnit tělo natolik, abyste měli pocit, jako by vaše tělo leželo daleko od vás, jako byste s ním neměli nic společného. Musíte shromáždit veškerou energii v těle a nasměrovat ji dovnitř. Dodáte tak tělu energii – je to veškerá energie, kterou přijmete do těla, veškerá energie, kterou soustředíte dovnitř.

Všimli jste si toho někdy? Odkud čerpá tělo energii navíc, když se s někým začnete hádat? Když máte velký vztek, dokážete zvednout tak velký kámen, jakým byste v klidném stavu nikdy ani nepohnuli. Vaše tělo to sice zvládlo, ale stejně jste udiveni, odkud se ta energie vzala. Vložili jste do toho energii – bylo to nutné, měli jste problémy, byli jste ohroženi, čelili jste nepříteli. Věděli jste, že váš život by byl ohrožen, kdybyste ten kámen neuzvedli, a tak jste do těla vložili veškerou energii.

Tohle se kdysi stalo: jeden muž ochrnul a byl už dva roky upoutaný na lůžko. Nemohl vstát, nemohl se pohnout. Lékaři to vzdali a prohlásili, že zůstane ochrnutý až do konce života. Pak jednou v noci začal dům hořet a všichni utíkali ven. Když vyběhli, uvědomili si, že hlava rodiny je uvězněna uvnitř a nemůže utéct. Co s ním bude? Někteří lidé měli svítilny a všimli si, že stařík je už venku. Ptali se ho, jak se mu podařilo vyjít ven z domu. Muž řekl: „Jak je možné, že jsem vyšel? Jak se to stalo?“ Ale bylo jasné, že šel, o tom nebylo pochyb. Dům hořel a všichni utíkali ven a on na chvíli zapomněl, že je ochrnutý, a vložil do těla veškerou energii. Ale když ho lidé ve světle svítilen uviděli a ptali se, jak se mu podařilo vyjít ven z domu, vykřikl: „Ach, já jsem ochrnutý!“ a upadl na zem. Ztratil energii. Nedokázal pochopit, jak se to mohlo stát. Všichni mu vysvětlovali, že ve skutečnosti ochrnutý není, že pokud mohl vyjít z domu, může chodit už po zbytek života. Ten muž stále opakoval: „Nemůžu zvednout ruku, nemůžu zvednout ani nohu – tak jak se to mohlo stát?“ Nedokázal si na to odpovědět, netušil, kdo ho vynesl z domu.

Nikdo ho nevynesl ven, on tam došel sám. Neměl ale tušení, že tváří v tvář nebezpečí vlila jeho duše do celého těla energii. A potom zas převládl pocit, že je ochrnutý, a duše stáhla energii zpátky a muž znovu ochrnul.

Podobná věc se nestala jednomu či dvěma lidem, ale na této zemi jsou stovky případů, kdy se ochrnutý člověk svého postižení zbavil, když na něj zapomněl při požáru nebo tváří v tvář určité nebezpečné situaci. Chci tím říct, že do těla přijímáme energii, ale netušíme, jak s ní pracovat. V noci jsme v klidu, protože energie je vedena dovnitř a tělo relaxuje, a ráno jsme zase svěží. Ale někteří lidé nedokážou soustředit energii dovnitř ani v noci. Energie je stále uzamčena v těle a pak mají problémy s usínáním. Nespavost je příznakem toho, že energie přijatá do těla nemůže najít cestu zpět ke svému zdroji. V první fázi této meditace je třeba odvést veškerou energii z těla.

Je zajímavé, že už jen tím, že to cítíme, se energie navrací. Pokud někdo na chvíli cítí, jak se energie vrací dovnitř a tělo je uvolněné, zjistí, že se tělo stále víc a víc uvolňuje. Tělo pak dosáhne bodu, kdy už člověk nedokáže zvednout ruku, i kdyby chtěl – všechno je uvolněné. Pomocí tohoto pocitu můžeme odvést energii z těla.

Zaprvé je tu tedy návrat životní energie, prány, zpět k jejímu zdroji. Tím se tělo zklidní – je jako skořápka – a je možné ho pozorovat prostřednictvím vzdálenosti vytvořené mezi skořápkou a dužinou uvnitř kokosového ořechu – tím jsme se oddělili a tělo leží mimo nás jako skořápka, jako odložený oděv.

Dalším krokem je uvolnění dýchání. Dech ve své hlubině obsahuje životní energii, pránu, a proto člověk umírá, jakmile přestane dýchat. Kdesi v hloubi nás dech neustále spojuje s tělem. Dech je most mezi duší a tělem, je to spojení. A proto nazýváme dech prána. Jakmile přestaneme dýchat, prána zmizí. Je s tím spojeno používání několika technik.

Co se stane, když člověk naprosto uvolní dýchání, když ho nechá zklidnit a ztišit? Dech se pozvolna dostane k bodu, kdy už člověk neví, zda uvnitř dýchá, nebo ne. Často ho napadá, je-li živý, nebo mrtvý, jestli dýchá, nebo nedýchá. Dýchání je tak klidné, že člověk už ani neví, zda vůbec dýchá.

Nemusíte dech ovládat. Pokud se o to snažíte, stejně ho nemůžete ovládnout –, jestliže budete násilně vydechovat a snažit se ho ovládat zvenčí, bude se snažit proudit dovnitř. Proto vám říkám, že v této věci nemusíte dělat vůbec nic, jen dech stále víc uvolňujte, víc a víc ho zklidňujte. A dech se v určitém bodě pozvolna zklidní. A i když se zklidní jen na okamžik, i v tu chvíli spatříte nekonečnou vzdálenost mezi duší a tělem – v tu chvíli spatříte tu vzdálenost. Je to, jako by se náhle zablesklo a vy jste v jediném okamžiku spatřili všechny své tváře. A přestože už blesk zmizel, vy dál vidíte své tváře.

Když se dech na chvíli zklidní, přesně uprostřed, zableskne se uvnitř celého bytí a je naprosto jasné, že tělo je oddělené a vy jste odděleni – to je okamžik smrti. Takže v druhé fázi musíte uvolnit dech.

Ve třetí fázi je třeba uvolnit mysl. Pokud je dech uvolněný, ale mysl ne, stejně se zableskne, ale vy nebudete schopni poznat, co se stalo, protože mysl bude dál zaměstnána myšlenkami. Kdyby se zablesklo právě teď a já se dál utápěl v myšlenkách, uvědomil bych si to až poté, co se to stalo. Sice se zablesklo, ale já se zaobíral myšlenkami. Jakmile klidníte dech, samozřejmě se zableskne, ale vy si toho všimnete jen tehdy, když ustanou myšlenky, jinak si toho nevšimnete a promarníte příležitost. Proto je zatřetí třeba zklidnit mysl.

Projdeme všemi třemi stadii a potom, ve čtvrté fázi, budeme tiše sedět. Je na vás, jestli si lehnete, nebo sednete. Vleže to bude snazší – je to nádherná pláž, dá se velmi dobře využít. Všichni si kolem sebe udělejte místo a položte se. Pokud chce někdo sedět, je to také v pořádku, ale člověk by neměl mít kontrolu sám nad sebou, až začne jeho tělo ochabovat – protože tělo ochabne, jakmile se zcela uvolní, a když nad ním pak máte kontrolu, nedovolíte mu, aby se úplně uvolnilo.

Budeme tedy procházet těmito třemi stadii a pak ve čtvrté fázi zůstaneme deset minut zcela v klidu. Po tři dny, během tohoto ticha, se budete snažit spatřit smrt, nechat ji odejít. Povedu vás sugescí, abyste pocítili, že se tělo uvolňuje, že se dech uvolňuje a že se uvolňuje i mysl – zůstanete v klidu, světla zhasnou a vy budete deset minut jen tiše a klidně ležet. Budete nehybní, tiší, a budete pozorovat vše, co se děje uvnitř.

Udělejte si kolem sebe místo, abyste se ve chvíli, kdy se tělo uvolní, nikoho nedotýkali. Ti, kteří si chtějí lehnout, by kolem sebe měli mít dost velký prostor. Je lepší, když si do písku lehnete tiše. Nikdo by neměl mluvit…, nikdo by neměl zůstat v těsné blízkosti ostatních. A usaďte se. Usaďte se, ať jste kdekoli, nebo si lehněte. Zavřete oči…, zavřete oči a uvolněte tělo. Úplně ho povolte. A teď vás povedu dál a vy vnímejte pocity společně se mnou. Jakmile to začnete cítit, bude se vaše tělo víc a víc uvolňovat – a pak bude tělo ležet naprosto uvolněné, jako by bylo zcela bez života.

Začněte vnímat ten pocit. Tělo se uvolňuje… stále se uvolňuje… Uvolňujte dál tělo a vnímejte, jak se uvolňuje. Tělo se uvolňuje… vnímejte ten pocit… uvolněte všechny části těla. A vnímejte ten pocit uvnitř… tělo se uvolňuje. Energie se navrací dovnitř… energie se odvádí z těla a zaměřuje dovnitř… tělo se uvolňuje. Úplně ho nechte být, jako byste už nebyli živí. Povolte tělo, jak to jen jde… úplně ho uvolněte. Tělo se uvolňuje… tělo se uvolňuje… tělo se uvolňuje. Nechte ho být… nechte ho.

Tělo se uvolňuje. Tělo se naprosto uvolňuje, jako by v něm nebyl život. Veškerá energie těla se soustředila dovnitř. Tělo se uvolňuje… tělo se uvolňuje… tělo se uvolňuje… tělo se uvolňuje… tělo se uvolňuje. Nechte ho být, úplně ho nechte, jako by už ani nebylo.

Přesunuli jsme se dovnitř. Tělo se uvolnilo… tělo se uvolnilo… tělo se uvolnilo. Dech se zklidňuje… uvolněte také dýchání… úplně ho uvolněte. Přirozeně se nadechujte a vydechujte… zcela dýchání uvolněte. Nemusíte je zastavovat nebo zpomalovat, prostě ho jen uvolněte. Nadechujte se, jak nejvíc je to možné… a vydechujte, jak nejvíc je to možné. Dýchání se uvolňuje… dýchání se zklidňuje… Vnímejte to takhle: dýchání se zklidňuje… dýchání se zklidňuje a uvolňuje… dýchání se uvolňuje… dýchání se zklidňuje. Dýchání se zklidnilo… dýchání se zklidnilo… dýchání se zklidnilo. Teď uvolněte mysl a vnímejte, jak se zklidňují myšlenky… myšlenky se zklidňují… mysl se zklidnila… mysl se zklidnila…

2. Vnímání života jako snu

Několik otázek týkajících se včerejší večerní promluvy.

+ + +

Jeden přítel se zeptal: Člověk může zemřít při plném vědomí, ale jak se může při plném vědomí narodit?

Smrt a zrození nejsou dvě události, jsou to vlastně dva konce téhož jevu – jako dvě strany téže mince. Má-li člověk v ruce jednu stranu mince, pak má v ruce automaticky i druhou stranu. Není možné, aby měl v ruce jednu stranu mince a pak přemýšlel, jak získá tu druhou – ta se zcela automaticky objeví.

Smrt a zrození jsou dvě strany jednoho jevu. Pokud probíhá smrt ve vědomém stavu, pak i zrození probíhá nevyhnutelně ve vědomém stavu. Probíhá-li smrt v nevědomém stavu, potom probíhá i zrození v nevědomém stavu. Jestliže člověk v okamžiku smrti umírá při plném vědomí, bude při vědomí i ve chvíli dalšího zrození. Vzhledem k tomu, že všichni umíráme ve stavu nevědomí a rodíme se ve stavu nevědomí, nepamatujeme si nic ze svých minulých životů. Nicméně vzpomínka na minulé životy je stále přítomna v nějakém koutu naší mysli a tato vzpomínka se dá oživit, pokud si to přejeme. Při zrození nemůžeme dělat nic přímo. Vše, co se dá dělat, existuje jen ve vztahu ke smrti. Po smrti už nemůžeme dělat nic, vše, co se dá dělat, se musí udělat před smrtí. Člověk umírající v nevědomém stavu nemůže dělat nic, dokud se znovu nenarodí – prostě to nejde. Dál bude setrvávat ve stavu nevědomí. Takže když zemřete v nevědomém stavu, budete se muset znovu narodit v nevědomém stavu. Vše, co se dá udělat, je třeba udělat před smrtí, protože před smrtí máme spoustu příležitostí, máme příležitost trvající po celý život. A s touhle příležitostí se můžeme snažit o procitnutí. Je tedy velká chyba, pokud někdo čeká na procitnutí až do okamžiku smrti. Ve chvíli smrti nemůžete procitnout. Sádhana, cesta k procitnutí, musí započít dávno před smrtí. Je třeba se na ni připravit. Bez příprav člověk zcela jistě vstoupí do smrti nevědomý. A svým způsobem je tu nevědomý stav vlastně pro vaše dobro, jestliže ještě nejste připraveni narodit se ve vědomém stavu.

Kolem roku 1915 prodělal vládce z Kashi operaci žaludku. Byla to první operace této části těla, která proběhla bez použití anestetik. Účastnili se jí tři britští lékaři, kteří odmítli operaci bez anestetik provést, protože tvrdili, že není možné otevřít někomu břicho a hodinu a půl či dvě hodiny operovat, aniž by byl pacient v bezvědomí. Bylo to nebezpečné – hrozilo, že pacient bude bolestí křičet, hýbat se, skákat nebo padat. Mohlo se stát cokoli. Proto se do toho nechtěli lékaři pustit.

Vládce však stále tvrdil, že není důvod k obavám, protože bude v meditaci. A také řekl, že v meditaci dokáže setrvat hodinu a půl až dvě hodiny. Nebyl ochotný přijmout anestetika. Říkal, že si přeje, aby operace proběhla, když bude ve stavu plného vědomí. Ale lékaři váhali, domnívali se, že je nebezpečné, aby někdo prodělal takovou bolest v bdělém stavu. Nicméně viděli, že jiná možnost není, a tak ho požádali, ať jim to předvede, ať se ponoří do stavu meditace. Potom ho řízli do ruky – a ta se ani nezachvěla. Vládce si až za dvě hodiny postěžoval, že ho bolí ruka. Po celé ty dvě hodiny nic necítil. A poté tedy proběhla operace.

Byla to první operace na světě, při níž lékaři operovali hodinu a půl žaludek pacienta, aniž by mu dali anestetika. A vládce byl po celou operaci při plném vědomí. Hluboká meditace vyžaduje naprostou bdělost. Meditace musí být tak hluboká, aby si člověk plně bez špetky pochybností uvědomil, že bytí a tělo se oddělily. I sebemenší ztotožnění s tělem může být nebezpečné. Smrt je ten největší chirurgický zákrok vůbec. Žádný lékař tak významnou operaci ještě nikdy neprovedl – protože v okamžiku smrti funguje mechanismus transplantující celkovou životní energii, pránu, z jednoho hmotného těla do jiného hmotného těla. Takovou úžasnou operaci dosud nikdo neprovedl a také nikdy neprovede. Je možné přišít jednu část těla ke druhé, transplantovat tu či onu část, ale v případě smrti se vezme celková životní energie z jednoho těla a předá se do jiného.

Příroda ohleduplně zařídila, abychom byli při téhle záležitosti ve stavu naprostého nevědomí. Je to pro naše dobro, protože takovou bolest bychom zřejmě nesnesli. Je možné, že důvodem, proč jsme ve stavu nevědomí, je to, že bolest ze smrti je nesnesitelná. Je v našem vlastním zájmu, abychom byli ve stavu nevědomí. Příroda nám nedovolí pamatovat si, jak procházíme umíráním.

V každém životě opakujeme téměř stejné chyby, jaké jsme opakovali ve svých minulých životech. Kdybychom si dokázali vybavit, co jsme dělali v minulých životech, nepadali bychom stále do stejné jámy. A kdybychom si dokázali vzpomenout, co jsme dělali v průběhu předchozích životů, už bychom nebyli stejní, jako jsme teď. Není možné, abychom byli dál stejní, protože jsme stále znovu a znovu hromadili majetek a pokaždé smrt ukázala, jak je majetek bezvýznamný. Kdybychom si to vybavili, už bychom v sobě dál neuchovávali posedlost po penězích, tak jako tomu bylo dřív. Tisíckrát jsme se zamilovali a stále znovu a znovu se nakonec ukázalo, že to nemělo žádný smysl. Kdybychom si to uměli vybavit, pak by naprosto zmizela naše touha, abychom se do někoho zamilovávali a někdo se zamilovával do nás. Tisíckrát a tisíckrát jsme jednali ambiciózně, egoisticky, dosáhli jsme úspěchu, vysoké pozice a nakonec se ukázalo, že nic z toho nemá smysl, že se to všechno změní v prach. Kdybychom si tohle dokázali uvědomit, pak by naše ambice možná ztratily sílu a už bychom nebyli takovými lidmi, jakými jsme teď.

My si však své minulé životy nepamatujeme, a proto se pohybujeme v téměř stejném kruhu. Člověk si neuvědomuje, že stejným kruhem prošel už mnohokrát a že jím bude procházet stále znovu se stejnou nadějí, jakou měl už tolikrát předtím. Pak smrt všechny naděje zničí a cyklus začíná nanovo. Člověk se pohybuje v kruhu jako vůl u vodního kola. Může se před jeho ničivým vlivem zachránit, ale to vyžaduje velkou bdělost a neustálé experimentování. Člověk nemůže čekat až na smrt, protože není možné, aby byl najednou ve stavu vědomí během tak velké operace, pod vlivem tak velkého traumatu. Experimentovat je třeba pomalu. Musíme činit pokusy s drobnými problémy, abychom poznali, jak je vnímáme, když jimi procházíme.

Bolí vás například hlava. V určitou chvíli si to uvědomíte a cítíte, že bolest hlavy máte vy, že hlavu nic nebolí. A pak člověk provede pokus s mírnou bolestí hlavy a učí se, jak má cítit, že „bolest je v hlavě a já si to uvědomuji“.

Když byl svámí Ram v Americe, měli lidé zpočátku velký problém s tím, aby mu rozuměli. Když ho navštívil americký prezident, byl z toho také zmatený. Zeptal se: „Jaký je to jazyk?“ Ram mluvíval ve třetí osobě. Neřekl: „Já mám hlad“, ale řekl: „Ram má hlad.“ Neřekl „bolí mě hlava“, ale řekl: „Rama úporně bolí hlava.“

Zpočátku dělalo lidem potíž mu rozumět. Jednou například řekl: „Tuhle noc byl Ram celý zmrzlý.“ Když se ho ptali, o kom to mluví, odpověděl, že mluví o Ramovi. A když se ptali „O jakém Ramovi?“, ukázal na sebe a řekl: „O tomhle Ramovi – o tom chudákovi, kterému byla v noci strašná zima. Bylo nám to směšné a ptali jsme se ho: ‚Jak se má zmrzlý Ram?‘“ Anebo řekl: „Ram kráčel ulicí a nějací lidé mu začali nadávat. Srdečně jsme se tomu zasmáli a řekli: ‚Jak se ti ty nadávky líbí, Rame? Hledáš-li ocenění, pak se musíš setkat i s urážkou.‘“ Když se lidé ptali: „O kom to mluvíš, jaký Ram?“, ukázal na sebe.

Je třeba začínat experimentovat s drobnými typy strastí. Setkáváte se s nimi v životě denně, každý den jsou tu přítomny – ale nejde jen o strast, musíte do pokusu zahrnout i štěstí, protože uvědomovat si štěstí je mnohem těžší než si uvědomovat neštěstí. Není tak těžké pocítit, že hlava a bolest jsou dvě oddělené věci, mnohem obtížnější je prožít, že „tělo je oddělené a radost z toho, že jsem zdravý, je ode mě také oddělená – já nejsem ani to“. Je těžké dodržet tuhle vzdálenost, když jsme šťastní, protože jsme-li šťastní, chceme být nablízku. Zatímco od neštěstí se chceme oddělit, být od něj daleko. Chceme mít jistotu, že bolest je oddělená, chceme, aby to tak zůstalo a my se jí mohli zbavit.

Musíte zkoušet, jak zůstanete bdělí jak v neštěstí, tak ve štěstí. Kdo tyhle pokusy provádí, často si sám způsobuje nějaké problémy, ale činí to dobrovolně, aby je mohl prožívat. V tom spočívá základ tajemství askeze: je to experiment s dobrovolným podrobováním se bolesti. Člověk se například postí. Tím, že má stále hlad, se snaží zjistit, jaký vliv má hlad na jeho vědomí. Ten, kdo drží půst, většinou nemá nejmenší tušení, co vlastně dělá – ví jen, že má hlad, a těší se, že se příští den nají.

Základním smyslem půstu je prožití pocitu: „Hlad je tady, ale je daleko ode mě. Tělo má hlad, nikoli já.“ Takže dobrovolným hladověním se člověk snaží zevnitř zjistit, zda je tam hlad. Ram má hlad – „já“ nemám hlad. Vím, že je tu hlad, a z toho se stalo trvalé poznání až do chvíle, kdy mezi mnou a hladem vznikne určitá vzdálenost – kdy „já“ už nemám hlad – i když je tu hlad, já už nejsem hladový. Hladové je pouze tělo a já to vím. Jsem prostě jen ten, kdo to ví. Potom je smysl půstu velmi hluboký, potom to není jen pouhé hladovění.

Většinou je to tak, že ten, kdo se postí, si celý den, celých čtyřiadvacet hodin, opakuje, že má hlad, že celý den nic nesnědl. Jeho mysl dál fantazíruje o jídle, které sní příští den, a plánuje si to. Takový druh půstu je nesmyslný. Je to pouhé vyhýbání se jídlu. Rozdíl mezi vyhýbáním se jídlu a držením půstu, kterému se říká upavas, spočívá v tom, že držení půstu znamená nacházet se blíž a blíž. Blíž čemu? Znamená to nacházet se blíž sobě vytvářením určité vzdálenosti od těla.

Slovo upavas nevyjadřuje pouze žití bez jídla. Upavas znamená nacházení se blíž a blíž. Blíž čemu? Znamená to být blíž sobě a dál od těla. A také je možné, že člověk jí, a přesto setrvává ve stavu půstu. Pokud jí a zároveň vnitřně ví, že přijímání potravy probíhá kdesi jinde a vědomí je od tohoto úkonu naprosto odděleno, pak je to upavas. A je také možné, že i když se člověk zřekl jídla, stejně se skutečně nepostí, protože si natolik uvědomuje, že má hlad, že přímo umírá hlady. Upavas je psychologické uvědomování oddělenosti bytí a fyzického stavu hladovění.

Podobně se dají vyvolávat různé druhy bolesti – dobrovolné vyvolávání bolesti je velice hluboký prožitek. Člověk si lehá na trny jen proto, aby zakusil, že se trny zabodnou pouze do těla, nikoli do jeho bytí. Tímhle způsobem se dá vyvolávat utrpení s cílem prožívat oddělení vědomí od hmotné roviny.

Na tomhle světě je však dostatek nechtěných strastí – není třeba je schválně přivolávat. Po ruce je spousta utrpení – a člověk by měl začít experimentovat s tím, co je. Utrpení se dostavuje bez pozvání. A když se takové nevítané problémy objeví, měl by si člověk udržet vědomí, že „já jsem oddělený od svého utrpení“, a potom se utrpení změní v sádhanu, duchovní záležitost. A člověk musí pokračovat v sádhaně, i když se nečekaně objeví štěstí. Při utrpení je možné, že se nám podaří dál sebe podvádět, protože každý chce uvěřit, že „mě nic nebolí“. Ale pokud jde o štěstí, člověk se s ním ztotožňuje, protože chce věřit, že „já jsem šťastný“. Proto je provádění sádhany mnohem obtížnější v případě pocitu štěstí.

Ve skutečnosti není nic bolestnějšího než pocit, že jsme odděleni od štěstí. Člověk se chce do štěstí zcela ponořit a zapomenout, že je od něho oddělený. Ve štěstí se utápíme, zatímco zoufalství nás odděluje a vyčleňuje nás mimo bytí. A pak uvěříme, že naše ztotožňování s utrpením je způsobeno jen tím, že nemáme žádnou jinou možnost, ale štěstí vítáme celým svým bytím.

Buďte vědomí v bolesti, která vám vstoupí do cesty, buďte vědomí ve štěstí, které vám vstoupí do cesty – a občas, jen jako pokus, buďte vědomí i v bolesti, kterou jste sami vyvolali, protože v ní jsou věci trochu odlišné. Nikdy se nemůžeme plně ztotožňovat s něčím, co jsme sami vyvolali. Už samotné poznání, že je to něco, co jsme sami vyvolali, vytváří odstup. Host, jenž přijde do vašeho domu, tam nepatří – je to host. A podobně pokud pozvete utrpení jako svého hosta, je to už něco, co je od vás oddělené.

Když jdete bosí, zabodne se vám do nohy trn. Je to nepříjemné a vyvolá to značnou bolest. Tahle nepříjemná příhoda se liší od situace, kdy záměrně vezmete trn a vbodnete si ho do chodidla – vnímejte každý okamžik, kdy si do nohy zabodáváte trn, a pozorujte bolest. Nechci po vás, abyste začali sami sebe mučit. Už tak je všude kolem hodně utrpení – já tím myslím tohle: buďte bdělí, když prožíváte utrpení i štěstí, a potom, jednoho dne, k sobě pozvěte utrpení a sledujte, jak daleko od něho dokážete oddálit své vědomí.

Uvědomte si, že experiment s vyvoláváním utrpení je nesmírně důležitý, protože všichni k sobě chtějí zvát štěstí, ale nikdo nechce zvát utrpení. Je zajímavé, že utrpení, které nechceme vyvolávat, se dostaví samo, a štěstí, které hledáme, nikdy nepřijde. A i když náhodou přijde, zůstane za dveřmi. Štěstí, které k sobě vábíme, nikdy nepřijde, zatímco štěstí, které jsme nepozvali, vstoupí rovnou dovnitř. Pokud člověk shromáždí dostatek síly, aby pozval neštěstí, znamená to, že je tak šťastný, že k sobě může pozvat i utrpení. Je tak blažený, že pro něj není problém pozvat utrpení. Tehdy může požádat neštěstí, aby přišlo a zůstalo. Ale je to velmi hluboký experiment. Dokud nejsme připraveni takový pokus provést, je třeba se snažit uvědomovat si veškeré neštěstí, které nám přijde samo do cesty. Jestliže si stále víc uvědomujeme každý okamžik, kdy se setkáme s neštěstím, získáme tím také dostatečnou schopnost zůstat ve stavu vědomí ve chvíli smrti. Pak nám příroda dovolí být bdělí i ve smrti. Příroda také dokáže odhadnout, že pokud člověk dokáže být při vědomí v bolesti, dokáže být při vědomí i ve smrti. Nikdo nedokáže být při vědomí ve smrti jen tak zčistajasna, aniž by měl nějaké podobné předchozí zkušenosti.

Před pár lety zemřel muž jménem P. D. Uspenskij. Byl to velký matematik z Ruska. A je to jediný člověk, který v tomto století provedl velmi rozsáhlé pokusy týkající se smrti. Tři měsíce před svou smrtí těžce onemocněl. Lékaři mu radili, ať zůstane v posteli, ale on přesto všechno vyvinul tak obrovské úsilí, jaké si ani nedokážeme představit. V noci nespal, cestoval, chodil, běhal, byl neustále v pohybu. Lékaři byli zděšení a říkali, že musí odpočívat. Uspenskij svolal všechny své blízké přátele, ale vůbec nic jim neříkal.

Přátelé, kteří s ním pobývali po celé tři dny až do chvíle, kdy zemřel, pak líčili, že poprvé na vlastní oči viděli člověka přijímajícího smrt v bdělém stavu. Ptali se ho, proč se neřídí radami lékařů. Uspenskij odpověděl: „Chci prožívat všechny druhy bolesti pro případ, že by bolest ze smrti byla tak velká, že bych ztratil vědomí. Chci před smrtí pocítit každou bolest, protože díky tomu budu mít tolik životních sil, že mohu být ve stavu vědomí, až se smrt dostaví.“ Po celé tři měsíce se tedy příkladně snažil procházet všemi druhy bolesti. Jeho přátelé o tom napsali, že by to vyčerpalo i lidi odolné a statečné, ale nikoli Uspenského. Lékaři na něho naléhali, ať odpočívá, protože jinak si velmi ublíží – ale nemělo to cenu. V noci, než přišla smrt, Uspenskij přecházel sem tam po místnosti. Lékaři, kteří se o něho starali, prohlašovali, že už nemá v nohách dost sil, aby mohl chodit – a on přesto celou noc prochodil.

Řekl: „Chci zemřít v chůzi, protože jinak bych zemřel vsedě a nevědomý nebo bych zemřel ve spánku a nevědomý.“ Když tak chodil, řekl svým přátelům: „Ještě chviličku – už jen deset kroků a všechno skončí. Už se vytrácím, ale budu chodit dál, dokud neudělám poslední krok. Chci něco dělat až do samého konce, jinak mě smrt zastihne nevědomého. Mohl bych odpočívat a usnout – ale já nechci, aby to tak bylo v okamžiku smrti.“ Uspenskij zemřel, když udělal poslední krok. Jen velmi málo lidí na téhle zemi zemřelo v chůzi tak jako on. Upadl na zem, upadl ve chvíli, kdy se dostavila smrt. Když dělal poslední krok, řekl: „Už je to tu, to je můj poslední krok. Teď upadnu. Ale než zemřu, chci vám říct, že už dávno jsem se zbavil svého těla. Teď uvidíte, jak mé tělo odchází, ale já jsem viděl už dávno, jak mé tělo končí, ale já dál existuji. Spojení s tělem bylo přerušeno, a přesto tam uvnitř stále existuji. Teď upadne jen tělo – já nemohu nikdy upadnout.“

V okamžiku smrti spatřili přátelé světlo v jeho očích. Byla to poklidná, radostná a jasná záře vycházející z člověka stojícího na prahu jiného světa. Ale je třeba se na to připravovat, neustále se připravovat. Je-li člověk zcela připravený, pak se smrt stane nádherným prožitkem. Není nic cennějšího, protože to, co se projeví v okamžiku smrti, se nedá nijak jinak poznat. Pak je smrt jako přítel, neboť pouze v přítomnosti smrti můžeme vnímat, že jsme živý organismus – dříve to nejde.

Uvědomte si, že čím tmavší je noc, tím jasnější jsou hvězdy. Čím temnější jsou mraky, tím víc na nich blesk vystupuje jako stříbrné vlákno. A stejně tak, když nás smrt plně obklopí ze všech stran, v tom okamžiku se ve vší své slávě projeví samotný střed života – dřív to nejde. Smrt nás obklopuje jako temnota a uprostřed ní střed života – můžeme ho nazvat átman, duše – září ve vší své nádheře. Může vyzařovat díky tmě, která ho obklopuje. Ale my v té chvíli nejsme ve vědomém stavu. V samotném okamžiku smrti, který by se mohl stát okamžikem poznání našeho bytí, jsme v nevědomém stavu. Proto musí člověk činit přípravy na probouzení vědomí. A tou přípravou je meditace.

Meditace je experiment, během něhož se člověk dostává postupně a dobrovolně do stavu smrti. Je to experiment, během něhož vstupuje dovnitř a pak opouští tělo. Pokud člověk v průběhu života medituje, dostane se v okamžiku smrti do naprosté meditace.

Pokud se smrt dostaví ve chvíli, kdy je člověk zcela při vědomí, jeho duše je v dalším zrození také ve stavu naprostého vědomí. Potom není první den nového života dnem nevědomosti, ale plného poznání. Dokonce i v mateřském lůně je ve stavu plného vědomí. Jinak už to ani nejde – protože ten, kdo poznal, co je to smrt, co je zrození a co je život, dosáhne osvobození.

Ten, kdo se narodil ve vědomém stavu, dostal jméno avatár, tírthankara, Buddha, Ježíš, Kršna. A tím, co je odlišuje od ostatních, je vědomí. Oni procitli a my spíme. Vědomé zrození se stalo jejich poslední poutí na téhle zemi. Mají něco, co my nemáme a co nám neustále trpělivě nabízejí. Rozdíl mezi těmi, kteří procitli, a námi je prostý: k jejich smrti a následnému zrození došlo ve vědomém stavu – proto žijí po celý život vědomě. Lidé tento malý experiment nazývají bardo. Je to velmi cenná zkušenost, které je možno dosáhnout jen v okamžiku smrti. Když má někdo zemřít, shromáždí se kolem něj jeho známí a pomohou mu vstoupit do bardo. Ale jen ten, kdo během života meditoval, může bardo projít – jinak to nejde. Jakmile člověk zemře a vstoupí do bardo, dostane zvnějšku pokyny, aby byl neustále ve stavu vědomí. Je mu řečeno, ať dál pozoruje vše, co se děje, protože v tomto stavu se stane mnoho věcí, které jinak člověk nemůže nikdy pochopit. Není tak snadné chápat zcela nové jevy.

Pokud člověk zůstane po smrti ve vědomém stavu, po určitou dobu neví, že je mrtvý. Když lidé nesou jeho mrtvé tělo a začnou ho při kremaci spalovat, až pak si zcela jasně uvědomí, že je mrtvý – protože uvnitř vlastně nic nezemřelo, jen vznikl určitý odstup. Tenhle odstup nemůžeme nikdy předtím v životě poznat. Je to natolik nový prožitek, že se nedá vylíčit žádnou běžnou definicí. Člověk prostě cítí, že se cosi oddělilo. Ale něco umřelo a on to pochopí až ve chvíli, kdy lidé kolem něj začnou plakat a naříkat, vrhají se plni zármutku na jeho tělo a pak ho co nejdřív odnášejí ke kremaci. Důvodem, proč se tělo spaluje nejdřív, jak je to možné, je potřeba ujistit duši, že tělo je mrtvé, že je spáleno na popel. Ale to člověk zjistí jen v případě, že zemřel ve vědomém stavu. Kdo zemře nevědomý, tohle nikdy nezjistí. Takže aby mohl člověk vidět, jak je jeho tělo spalováno v bardo, dostane pokyn: „Dobře se dívej, jak se spaluje tvé tělo. Neutíkej a ani předčasně neodcházej. Když lidé přinesou tvé tělo ke kremaci, doprovázej je a buď tomu přítomen. Velmi bedlivě se dívej, jak je tvé tělo spalováno, abys příště nelpěl na fyzickém těle.“

Jakmile vidíte, jak je něco spalováno na popel, zmizí vaše připoutanost. Ostatní také samozřejmě vidí, jak je vaše tělo spalováno, ale pokud to vidíte i vy, zmizí tím veškeré vaše lpění. V devíti stech devadesáti devíti případech z tisíce je člověk v okamžiku smrti v nevědomém stavu a nic z toho nevnímá. V onom jednom případě, kdy je ve stavu vědomí, se přesune dál od pozorování spalovaného těla a unikne z kremační půdy. A proto je mu v bardo řečeno: „Hele, tuhle příležitost nepromarni. Dívej se, jak se spaluje tvé tělo, pořádně se na to podívej. Pozoruj, jak je to, s čím ses po celou dobu ztotožňoval, úplně a zcela zničeno. Pozoruj, jak se z toho stane jen pouhý popel, aby sis při příštím zrození pamatoval, kdo jsi.“

Jakmile člověk zemře, vstoupí do nového světa, o němž nic nevíme. Ten svět nám může připadat děsivý a strašlivý, protože se mu nepodobá nic z toho, s čím máme nějakou zkušenost. Ve skutečnosti není nijak spojený s životem na Zemi. Čelit tomuto novému světu je mnohem děsivější, než kdyby se člověk ocitl v cizí zemi, kde vůbec nikoho nezná, jejíž jazyk neovládá a nechápe ani způsob života. V takové situaci by byl určitě nejistý a zmatený.

Svět, v němž žijeme, je světem hmotných těl. Když tento svět opustíme, objeví se netělesný svět – svět, jaký jsme nikdy nepoznali. Je to o to děsivější, protože v tomhle světě je celkem jedno, nakolik je určité místo pro nás cizí, jak odlišní jsou lidé a jejich způsob života, protože mezi námi a jimi je stejně pouto: je to říše lidských bytostí. Vstup do světa beztělesných duší se může stát tak děsivým prožitkem, že si to ani nedokážeme představit.

Běžně tím procházíme v nevědomém stavu, takže si toho nevšimneme. Ale ten, kdo tím prochází ve vědomém stavu, se dostává do značných nesnází. Proto je tu ona snaha vysvětlit člověku v bardo, jaký svět to bude, co se tam stane, s jakými bytostmi se tam setká. Tento experiment mohou zvládnout pouze ti, kteří prošli hlubokou meditací – nikdo jiný.

Poslední dobou jsem často míval pocit, že ti přátelé, kteří provádějí meditaci, mohou experimentem v bardo v té či oné podobě projít. Ale je to možné jen tehdy, když prošli hlubokou meditací. Jinak by pokyny neslyšeli. Neslyšeli by, co je jim v okamžiku smrti sdělováno, a nemohli by se tím řídit. Jakmile začne vědomí ochabovat a mizet a začnou povolovat všechna pozemská pouta, dokáže jen velmi tichá mysl naslouchat zprávě přicházející z tohoto světa, jinak ji neuslyší.

Uvědomte si, že s úctou ke smrti se dá učinit cokoli, s úctou ke zrození se nedá dělat nic. Ale vše, co učiníme ve spojitosti se smrtí, následně ovlivní i naše zrození. Rodíme se ve stejném stavu, v němž umíráme.

Ten, kdo procitl, si procvičuje svou volbu týkající se výběru mateřského lůna. Je to důkaz toho, že nikdy nic nevolí naslepo, nevědomě. Vybírá si své rodiče, stejně jako si boháč vybírá svůj dům. Chudý člověk nemůže mít takový dům, jaký by se mu líbil. K možnosti volby je zapotřebí určitá schopnost. Člověk musí být schopný koupit si určitý dům. Chudák si svůj dům nikdy nevybírá. Dalo by se říct, že je to spíš dům, kdo si vybírá. Nuzný příbytek si vybírá chudého člověka. Milionář se rozhoduje, kde by chtěl bydlet, jak by měla vypadat jeho zahrada, kde budou dveře a okna – slunce musí svítit od východu nebo od západu, jakou by měl mít klimatizaci, jak velký by měl ten dům být – může si vybírat cokoli.

Ten, kdo procitl, si vybírá své lůno, je to jeho volba. Jedinci jako Mahávíra nebo Buddha se nenarodí jen tak kdekoli nebo kdykoli. Narodí se poté, co zváží všechny možnosti: jak bude vypadat tělo a jakými rodiči budou počati, jaká bude jejich energie, jak budou silní, jaké budou ovládat schopnosti. Narodí se až tehdy, když si tohle všechno proberou. Mají jasnou představu o tom, co si volí, kam jdou, a proto už od prvního dne zrození prožívají život podle vlastní volby.

A jiná je i radost z prožívání života podle vlastní volby, protože svoboda začíná tehdy, žijeme-li život podle vlastní volby. Tuhle radost nepoznáte v životě, jenž je daný, protože pak je to otroctví. V tom případě je člověk hozený do života a pak se děje to, co se děje – člověk v tom žádnou roli nehraje.

Je-li tu možnost procitnutí, pak je tu i možnost volby. Jestliže už k samotnému zrození dojde na základě naší volby, můžeme prožít i celý život podle své volby. Potom žijeme jako džívanmukta. Ten, kdo zemře ve vědomém stavu, se narodí ve vědomém stavu a celý život prožije ve stavu osvobození.

Často slýcháme slovo džívanmukta, ale možná ani přesně nevíme, co znamená. Džívanmukta je ten, kdo se narodil ve vědomém stavu. Jen takový člověk se může stát džívanmuktou. Jinak musí po celý život usilovat o osvobození, a přesto dosáhne svobody až v příštím životě – v tomhle životě osvobození nedosáhne. Chce-li se člověk v tomto životě stát džívanmuktou, musí mít možnost svobodné volby už od prvního dne zrození. A to je možné jen tehdy, byl-li v předchozím životě v okamžiku smrti ve vědomém stavu.

V tuhle chvíli to však není aktuální otázka. Život je tu a smrt ještě nepřišla. Určitě přijde. Není nic jistějšího než smrt. O jiných věcech se dá pochybovat, ale o smrti se nijak pochybovat nedá. Jsou lidé, kteří pochybují o Bohu, jsou lidé, kteří pochybují o duši, ale nikdy nepotkáte člověka, který by pochyboval o smrti. Je nevyhnutelná – je jisté, že se dostaví, už je na cestě. Každým okamžikem je blíž a blíž. A ty chvíle, které před smrtí ještě máme, můžeme využívat ke svému procitnutí. Meditace je metoda, jež se o to snaží. Já se budu snažit, abych vám pomohl pochopit, že meditace je metoda, která umožňuje dosáhnout opravdového procitnutí.

+ + +

Jeden přítel se mě zeptal: „Jaký je rozdíl mezi meditací a rozpomínáním na minulé životy, kterému se říká džati smaran?“

Džati smaran je označení metody vyvolávání minulých životů. Je to způsob rozpomínání se na předchozí prožitky. Je to určitá forma meditace. Je to zvláštní využívání meditace. Člověk se například zeptá: „Co je řeka a co je říční kanál?“ Odpověď by zněla, že kanál je zvláštní využití samotné řeky – je správně naplánovaný, ovládaný a systematický. Řeka je chaotická, nespoutaná. Také někam doteče, ale její cíl není jistý. Cíl kanálu jistý je.

Meditace je jako velká řeka – doteče do oceánu, je jasné, že se tam dostane. Meditace vás určitě dovede k Bohu. Existují však i různá přechodná využití meditace. Ta se dají jako malé přítoky navést do kanálu meditace. Džati smaran je jednou z těchto pomocných meditačních metod. Sílu meditace můžeme navést i ke svým minulým životům. Meditace prostě znamená zaměření pozornosti. Jsou postupy, při nichž se pozornost soustředí na daný objekt, a mezi ty patří právě džati smaran – soustředění se na skryté vzpomínky na minulé životy.

Uvědomte si, že vzpomínky se nikdy nevymažou; buď zůstávají ukryté v paměti, nebo vyplují na povrch. Skryté vypadají, jako by byly vymazány. Když se vás zeptám, co jste dělali 1. ledna roku 1950, nedokážete mi odpovědět – což neznamená, že byste toho dne nedělali nic. Ale najednou je den 1. ledna roku 1950 spojený s naprostou prázdnotou. Nemohl být prázdný. Vzhledem k tomu, že proběhl, byl plný aktivit. Ale dnes je naprosto prázdný. A takovou stejnou prázdnotou se zítra stane dnešek. A za deset let nezbude po dnešku jediná stopa.

Není to tím, že by 1. leden roku 1950 neexistoval nebo že byste toho dne neexistovali vy – jen to ukazuje, že pokud si ten den nedokážete vybavit, jak můžete věřit, že vůbec kdy byl? Ale on byl a vy si to můžete uvědomit. Můžete tím směrem soustředit meditaci. Jakmile na ten den dopadne světlo meditace, spatříte ke svému překvapení, že je mnohem živější nežli předtím.

Člověk například vstoupí do temné místnosti a pohybuje se po ní s baterkou. Když ji otočí doleva, pravý kout potemní – ale nic z něho nezmizí. Když otočí baterku doprava, ožije pravý kout, ale levá strana se ponoří do temnoty. Meditace má své ohnisko, a pokud ho člověk chce zaměřit určitým směrem, musí použít baterku. Jestliže ho však chce zaměřit na božské bytí, pak se musí meditace používat jako lampa. Tohle prosím dobře pochopte.

Lampa nemá vlastní ohnisko, není nijak zaměřená. Lampa pouze svítí a její světlo se rozlévá kolem. Lampa se nesnaží svítit tím či oním směrem. Osvětleno je vše, na co dopadne paprsek jejího světla. Ale baterka už je jako zaměřená lampa. V baterce je uchováváno to světlo, které pak svítí jedním směrem. Pod svítící lampou jsou sice věci vidět, ale ne příliš jasně, a chceme-li je vidět jasněji, soustředíme světlo na jedno místo – stane se z toho baterka a pak jsou věci vidět přesněji. Přestanete však zároveň vnímat ostatní předměty. Pokud chce člověk vidět jasně jeden objekt, musí soustředit meditaci pouze jedním směrem a všechno ostatní zahalit temnotou.

Kdo chce poznat pravdu života přímo, provádí meditaci podobnou lampě – to je jeho jediný záměr. A jediným záměrem lampy je být vidět. Pokud září tak, že je vidět, naprosto jí to stačí, je to její konečný cíl. Ale pokud se lampa využije trochu jinak – například k rozpomenutí na minulé životy –, pak je meditace vedena jedním směrem.

Sdělím vám dva tři návody, jak se dá meditace zaměřit tímto směrem. Nedám vám všechny návody, protože většina z vás je nejspíš nebude ani chtít použít, a ti, kteří by o to měli zájem, mě o to mohou požádat osobně. A proto se zmíním o dvou či třech metodách, které vám samozřejmě neumožní experimentovat s rozpomínáním na minulé životy, ale poskytnou vám určitou představu. A navíc by vás tento experiment mohl vystavit nebezpečí.

Povím vám jednu příhodu, která vám objasní, co mám na mysli. Asi před dvěma či třemi lety se mnou navázala spojení jedna profesorka, která se velmi zajímala o meditaci. Neústupně trvala na tom, že chce experimentovat s džati smaran a dozvědět se něco o svém minulém životě. Pomáhal jsem jí s tím, ale zároveň jsem jí poradil, že by bylo lepší, kdyby tento experiment neprováděla, dokud plně neovládá meditaci, protože by to mohlo být nebezpečné.

Určité životní vzpomínky totiž nebývá snadné unést – pokud vzpomínky ze tří nebo čtyř minulých životů prorazí bariéry a zaplaví člověka, může se z toho pomátnout. Proto to příroda zařídila tak, že minulost zapomínáme. Příroda nám dala větší schopnost zapomínat než si pamatovat, a proto není na vaši mysl nakládáno větší břímě, než jaké unese. Těžká břemena unese až tehdy, když se zvýší její kapacita, a problémy nastávají ve chvíli, kdy na vás dopadne tíha vzpomínek dřív, než se zvětší kapacita mysli. Ta žena byla ale neoblomná. Nedala na mou radu a pokračovala v experimentu. Příval vzpomínek na minulé životy ji zaplavil kolem druhé hodiny ráno a ona za mnou ihned přiběhla. Byla naprosto zmatená a v ohromném stresu. Řekla: „Je třeba to nějak zastavit. Já už se na něco takového nechci nikdy dívat.“ Jakmile se však provalí ven příliv vzpomínek, není snadné ho zastavit. Když vrata povolí, je velmi těžké je zase zavřít – ta vrata se jen neotevřela, ona se rozrazila. Trvalo to asi patnáct dní – až tehdy se vlny vzpomínek uklidnily. V čem byl problém? Ta paní tvrdila, že je velmi zbožná, žena s naprosto dokonalým charakterem. Když se setkala se vzpomínkami na minulý život, kdy byla prostitutka, a začaly se vynořovat scény z tohoto období, otřáslo to celým jejím bytím. Naprosto to narušilo morálku jejího života.

Při těchto zjeveních to není tak, že by ony vize náležely někomu jinému – táž žena, která tvrdila, že je počestná, viděla sama sebe jako prostitutku. Často se stává, že žena, která byla v minulém životě prostitutka, je v dalším životě nesmírně ctnostná. Je to reakce na utrpení z minulého života. Je to vzpomínka na bolesti a strasti z minulého života, které z ní udělaly ctnostnou ženu.

Často se stává, že lidé, kteří byli v minulých životech hříšníci, jsou v tomto životě světci. Proto je tak hluboký vztah mezi hříšníky a světci. K tomuto jevu dochází velmi často, a to proto, že už víme, co nám ubližuje, a tak se přesuneme k druhému extrému. Kyvadlo naší mysli se pohybuje opačným směrem. Jakmile se dostane doleva, okamžitě se vrací zpátky doprava. A téměř tam ještě ani není a hned se zase začne pohybovat doleva. Když se díváte na kyvadlo hodin pohybující se doleva, buďte si jisti, že už sbírá energii k návratu zpět doprava – a dostane se stejně daleko doprava jako doleva. A proto se v životě často stává, že se počestný člověk stane hříšníkem a hříšník se stane počestným člověkem.

Je to velmi běžné. K podobné oscilaci dochází v životě každého člověka. Takže si nemyslete, že existuje nějaké obecné pravidlo říkající, že ten, kdo je v tomhle životě světec, byl světec i v minulém životě. Tak tomu vůbec nemusí být. Ale bývá to tak, že se stane pravý opak – člověk je zatížený bolestí, kterou prožil v minulém životě, a proto se obrátí na opačnou stranu. Tenhle příběh jsem kdysi slyšel…

Naproti sobě žili světec a prostitutka. A oba zemřeli ve stejný den. Duše prostitutky měla přijít do nebe, ale duše světce se měla odebrat do pekla. Poslové, kteří si pro ně přišli, z toho byli velmi zmateni. Neustále se jeden druhého ptali: „Není to nějak špatně? Není to chyba? Proč máme vzít světce do pekla? Nebyl to snad světec?“ A nejmoudřejší z nich řekl: „Byl to sice světec, ale záviděl té prostitutce. Neustále dumal o večírcích, které se u ní konaly, a o všech těch radovánkách. Tóny hudby, která se ozývala z jejího domu, otřásaly jeho nitrem. Žádný obdivovatel té prostitutky, který kdy před ní seděl, jí nebyl uchvácen tak jako on, když naslouchal zvukům vycházejícím z jejího domu, zvonění roztančených rolniček, které nosila kolem kotníků. Veškerá jeho pozornost byla neustále zaměřena jejím směrem. Dokonce i když opěvoval Boha, měl nastražené uši, aby slyšel zvuky vycházející z jejího domu.

A ta prostitutka? Přestože uvadala v tom ubohém místě, vždy si říkala, že světec prožívá blaženost, jakou ona nikdy nepozná. Kdykoli ho viděla, jak nese květiny k ranní modlitbě, napadlo ji: ‚Kdy budu hodna toho, abych mohla nést do chrámu květiny k obřadu? Jsem tak nečistá, že většinou nemám ani dost odvahy do chrámu vstoupit.‘ Ten světec se nikdy nerozplynul v dýmu vonných tyčinek, zářících lamp a zvuků obřadu jako prostitutka. Ta neustále toužila, aby mohla žít jako onen světec, a světec neustále prahl po radovánkách prostitutky.“

Jejich zájmy a postoje, které byly navzájem naprosto opačné, naprosto odlišné, se úplně změnily. Stává se to často – a dochází k tomu působením určitých zákonitostí. Takže když se té profesorce zjevily vzpomínky na minulý život, byla tím nesmírně dotčena. Byla dotčena, protože to zcela narušilo její ego. To, co se dozvěděla o minulém životě, jí otřáslo a chtěla na to zapomenout. Já jsem ji však varoval, že není dobré vybavovat si minulý život, není-li na to pořádně připravena.

Protože jste se mě na to ptali, povím vám několik základních věcí, abyste pochopili smysl džati smaran. Ale nepomohou vám při experimentování s ním. Ti, kteří to chtějí provádět, se na to budou muset zaměřit individuálně.

Zaprvé: je-li účelem džati smaran prosté poznání minulého života, pak je třeba, aby člověk odvrátil mysl od budoucnosti. Naše mysl je zaměřená na budoucnost, nikoli na minulost. Naše mysl se většinou soustředí do budoucnosti, pohybuje se směrem k budoucnosti. Tok myšlenek plyne do budoucnosti a v zájmu života je, aby mysl byla zaměřena na budoucnost, nikoli na minulost. Proč se zabývat minulostí? Je pryč, je ukončena – a tak se zajímáme o to, co přijde. Proto se stále vyptáváme astrologů, co je nám určeno v budoucnosti. Snažíme se zjistit, co se v budoucnosti stane. Protože jakmile se světlo mysli zaměří na budoucnost, jakmile začne tok myšlenek plynout k budoucnosti, není možné vracet se do minulosti.

Jako první je třeba odpoutat se na několik měsíců, po určité období, od budoucnosti. Člověk se musí rozhodnout, že během následujících šesti měsíců nebude přemýšlet o budoucnosti. Pokud se vynoří myšlenky na budoucnost, prostě je jen pozdraví a nechá je odplynout. Nebude se s nimi ztotožňovat a nenechá se unášet pocity týkajícími se budoucnosti. První věcí tedy je, aby člověk po šest měsíců přijímal, že žádná budoucnost není, a směřoval do minulosti. A tím se ve chvíli, jakmile budoucnost zmizí, zaměří proud myšlenek na minulost.

Nejprve se budete muset vracet zpátky v tomhle životě, protože není možné vrátit se ihned do minulého života. A zde jsou metody, jak se navracet zpět v tomto životě. Jak už jsem tu řekl, nemůžete si například vzpomenout, co jste dělali 1. ledna roku 1950. Existuje metoda, díky které to zjistíte. Pokud se ponoříte do meditace tak, jak jsem to udělal já, pak po deseti minutách – když se meditace prohloubí, tělo je uvolněné, dech je uvolněný a mysl se zklidní – si ponechte v mysli jedno jediné: „Co se dělo 1. ledna 1950?“

Umožněte mysli, aby se na to zcela soustředila. Jestliže se v mysli ozývá jen jeden tón, za několik dní náhle zjistíte, že se opona zvedla: objeví se první leden a vy začnete znovu postupně prožívat všechny události toho dne od úsvitu po soumrak. A spatříte první leden mnohem detailněji, než jste ho možná vnímali v onen konkrétní den – protože v ten den jste zřejmě ani nebyli natolik bdělí. Nejprve tedy musíte experimentovat s regresí v tomto životě.

Je velmi snadné dostat se zpátky do doby, kdy bylo člověku pět let, ale je velmi obtížné dostat se dál před tento věk. A tak si běžně nevzpomínáme, co se dělo předtím, je to dál, než kam se dokážeme dostat. Jen málo lidí si vzpomene na dobu, kdy jim byly tři roky, ale jít ještě dál je nesmírně obtížné – jako by byla ve vchodu nějaká překážka a všechno bylo zablokované. Člověk, jenž je schopný si tyto vzpomínky vybavit, se plně rozpomene na každý den až do svých pěti let. Paměť začne být naprosto živá.

A pak je dobré si to prověřit. Zaznamenejte si například události dnešního dne na kus papíru a ten pak někam zamkněte. Po dvou letech si tento den vybavte: vyndejte poznámky a porovnejte je s tím, co si pamatujete. A s úžasem zjistíte, že si dokážete vybavit víc, než jste si zapsali na papír. Ty události se navrátí do vaší paměti.

Buddha tomu říkal álajavidžňána. V naší mysli existuje kout, který Buddha pojmenoval álajavidžňána. Álajavidžňána znamená „zásobárna vědomí“. Podobně jako hromadíme ve sklepě domu různé harampádí, existuje i skladiště ve vědomí, kde se shromažďují vzpomínky. Zrození po zrození, všechno je tam uloženo. Nic se odtud neodstraňuje, protože člověk neví, zda nebude ty věci někdy potřebovat. Fyzické tělo se mění, ale tohle skladiště přechází do další existence a zůstává s námi dál. Člověk nikdy neví, kdy se může hodit. A vše, co jsme v životě udělali, vše, co jsme zakusili, poznali, prožili – to všechno je tam uloženo.

Kdo si dokáže vybavit dobu, kdy mu bylo pět let, se může dostat dál před tento věk – není to až tak moc obtížné. Podstata experimentu je stejná. Před věkem pěti let jsou další dveře, jimiž se dostanete k okamžiku svého zrození, kdy jste se objevili na této zemi. Pak musí člověk překonat další překážku, protože se nevytratily ani vzpomínky na pobyt v matčině lůně. I těmito vzpomínkami je možné projít a dostat se k okamžiku početí, ke chvíli, kdy se geny matky a otce spojily a vstoupila do nich duše. Člověk se dostane do svých minulých životů jen tehdy, překoná-li tento bod. Nedostane se k nim přímo. Musí podniknout tuhle cestu zpátky, protože jenom tak je možné přejít i do minulého života.

Po vstupu do minulého života se jako první objeví vzpomínka na poslední událost, která se v tom životě stala. Mějte však na paměti, že to vyvolá určité problémy a nebude to dávat příliš smysl. Je to, jako bychom si promítali film od konce nebo četli román pozpátku – máme pocit, že se ztrácíme. Takže když vstoupíte do minulého života poprvé, budete značně zmateni, protože se události odvíjejí v převráceném pořadí.

Jakmile se vrátíte zpátky do minulého života, střetnete se nejprve se smrtí, pak se stářím, mládím, dětstvím a pak se zrozením. Bude to opačné pořadí a v tom případě je velmi těžké rozeznat, co je co. Takže když vzpomínka vypluje prvně na povrch, budete se cítit neobyčejně neklidní a nejistí, protože není snadné najít v tom nějaký smysl. Je to, jako byste se dívali na film nebo četli román od konce. Největší úsilí spojené s vracením do vzpomínek z minulého života je tedy třeba vynaložit na sledování opačného běhu událostí, které probíhaly v běžné posloupnosti. Ale koneckonců, co je správné a co je opačné pořadí? Je to jen otázka toho, jak vstupujete do světa a jak z něho odcházíte.

Na začátku jsme zaseli semínko a na konci z něho vyrostla květina. Pokud se však člověk na tento jev dívá opačně, pak je tu nejdřív květina, po ní následuje poupě, rostlina, lístky, sazenice a nakonec semínko. Vzhledem k tomu, že jsme tento opačný průběh dosud nepoznali, trvá nám poměrně dlouho, než vzpomínky správně uspořádáme, abychom jasně viděli podstatu událostí. Nejpodivnější je, že nejdřív se objeví smrt, po ní následuje stáří, nemoci a pak mládí. Věci se odvíjejí v obráceném sledu. Nebo když se oženíte a pak rozvedete, objeví se při cestě zpátky uličkou paměti nejdřív rozvod, za ním následuje láska a pak svatba.

Sledovat události tímto regresivním způsobem bude nesmírně obtížné, protože běžně vnímáme věci pouze v jedné dimenzi. Naše mysl je jednorozměrná. Dívat se na věci opačným postupem je velmi těžké – na něco takového nejsme zvyklí, jsme zvyklí pohybovat se lineárním směrem. Pokud se však člověk snaží, dokáže vnímat události minulých životů postupným sledováním opačného pořadí. Bude to samozřejmě neuvěřitelný prožitek. Procházení vzpomínkami v opačném pořadí se stane nesmírně zajímavou zkušeností, protože když vidíte nejprve rozvod a pak lásku a pak svatbu, bude vám okamžitě jasné, že rozvod byl nevyhnutelný – rozvod byl obsažený už v tom, jaká byla vaše vzájemná láska. Ale když se v minulém životě konala svatba, neměli jste nejmenší tušení, že by to celé mohlo skončit rozvodem. A rozvod byl samozřejmě následkem této svatby. Kdybychom dokázali vidět celou věc v její úplnosti, pak by bylo zamilování dnes něčím naprosto jiným – protože teď už předem vidíme rozvod, vidíme za rohem skryté nepřátelství, které je tu ještě před přátelstvím.

Vzpomínky na minulý život obrátí všechno zcela vzhůru nohama, protože pak už nebudete schopni žít tak, jak jste žili v minulosti. V minulém životě jste měli pocit – a tentýž pocit je tu stále –, že úspěch a velké štěstí naleznete pomocí slušného jmění. V předchozím životě hned jako první věc spatříte stav neštěstí a až potom uvidíte, jak získáváte určité jmění. To vám jasně ukáže, že velké jmění nebylo zdrojem štěstí, ale ve skutečnosti vedlo k neštěstí – a přátelství vedlo k nepřátelství, co jste považovali za lásku, vedlo k nenávisti, a co jste považovali za spojení, vedlo k rozloučení. A tyto závěry změní váš život, naprosto a zcela změní, jak teď žijete – bude to úplně jiná situace.

Slyšel jsem, jak jeden muž přišel k mnichovi a řekl: „Byl bych vám moc vděčný, kdybyste mě přijal za svého žáka.“ Mnich to odmítl. Muž se ho zeptal, proč se nemůže stát jeho žákem.

Mnich odpověděl: „V předchozím zrození jsem měl žáky, z nichž se stali nepřátelé. Všechno jsem to viděl a teď vím, že mít žáky znamená i mít nepřátele, mít přátele znamená zasévat semínka nepřátelství. Já už teď nechci mít žádné nepřátele, a proto nemám ani žádné přátele. Poznal jsem, že mi stačí být sám. Když k sobě někoho přitahujete, zároveň ho svým způsobem od sebe odstrkáváte.“

Buddha řekl, že setkání s milovaným člověkem přináší radost, a loučení s tím, koho nemáme rádi, přináší také radost, že loučení s milovaným člověkem přináší smutek, a setkání s tím, koho nemáme rádi, přináší také smutek. Tak to bylo vnímáno, tak to bylo chápáno. Později však dospějeme k poznání, že ten, k němuž jsme cítili lásku, se může stát někým, koho nemáme rádi, a ten, kterého jsme neměli rádi, se pro nás může stát milovaným člověkem. Při vyvolávání vzpomínek z minulosti se stávající situace radikálně změní a my se na vše díváme ze zcela jiné perspektivy.

Vybavovat si vzpomínky je možné, i když to není nutné ani nezbytné, a občas na nás mohou zaútočit i naprosto nečekaně během meditace. Jestliže se vzpomínky na minulé životy zčistajasna objeví – aniž bychom prováděli nějaký experiment, ale prostě jen dál meditujeme – pak jim nevěnujte přílišnou pozornost. Jen se na ně podívejte, pozorujte je –, protože mysl není většinou schopná unést najednou tak veliký nápor. Pokud se jimi budete zaobírat, je tu určitá možnost, že z toho zešílíte.

Jednou ke mně přivedli dívku. Bylo jí asi jedenáct let. Zcela nečekaně si vzpomněla na tři minulé životy. Neprováděla vůbec žádné experimenty, ale podobné omyly se občas zcela náhodně stávají. Ze strany přírody to byla chyba, protože tím na ni neseslala milost. V jejím případě příroda určitým způsobem chybovala. Je to totéž, jako když má někdo tři oči nebo čtyři ruce. Je to chyba – čtyři ruce jsou mnohem slabší než dvě, čtyři ruce nepracují tak výkonně jako dvě – čtyři ruce tělo oslabují, neposilují ho.

Ta jedenáctiletá dívka si vzpomněla na tři minulé životy a její případ se ze všech stran prozkoumával. V předchozím životě žila asi osmdesát mil od domu, kde jsem v té době bydlel, a v onom životě zemřela, když jí bylo šedesát let. Lidé, s nimiž tehdy žila, jsou obyvatelé mého rodného města a ona je všechny poznávala. Dokonce i mezi tisíci lidmi byla schopna poznat své minulé příbuzné – svého bratra, své dcery a vnoučata – od svých dcer, od svých zeťů. Poznávala vzdálené příbuzné a říkala jim o nich věci, které už oni sami zapomněli.

Její tehdejší starší bratr byl dosud naživu. Na hlavě měl jizvu po drobném zranění. Zeptal jsem se té dívky, zda o té jizvě něco ví. Zasmála se a řekla: „To už neví ani můj bratr. Ať vám řekne, jak a kdy se mu to stalo.“ Bratr si nedokázal vybavit, jak ke zranění přišel, a říkal, že to vůbec netuší.

Dívka řekla: „V den své svatby bratr upadl, když nasedal na svatebního koně. Bylo mu tehdy deset let.“ Starší lidé z města její slova potvrdili a řekli, že její bratr tehdy opravdu spadl z koně. A pak dívka ještě našla poklad, který schovala v domě, ve kterém v předchozím životě žila.

V minulém zrození zemřela, když jí bylo šedesát let, a před tím zrozením se narodila v jedné vesnici kdesi v Ásamu. Tehdy zemřela v sedmi letech. Nedokázala uvést jméno vesnice ani svou adresu, ale mluvila jazykem, jakým mluví malé děti v oblasti Ásamu. A také uměla tančit a zpívat jako sedmileté holčičky. Ten případ se zkoumal, ale rodinu z onoho života se nepodařilo objevit.

Ta dívka má prožitky z minulých životů trvajících šedesát sedm let a navíc ještě jedenáct let tohoto života. V jejích očích vidíte pohled pětasedmdesáti až osmasedmdesátileté stařeny, i když je jí ve skutečnosti jedenáct let. Nedokáže si hrát se stejně starými dětmi, protože se cítí příliš stará. Nese si s sebou vzpomínky na sedmdesát osm let, vidí sama sebe jako osmasedmdesátiletou stařenu. Nemůže chodit do školy; ačkoli je jí jedenáct, dívá se na učitele jako na svého syna. Takže přestože je jejímu tělu teprve jedenáct let, její mysl a osobnost patří osmasedmdesátileté stařeně. Nemůže si hrát a dovádět jako dítě a zajímají ji jen vážné věci, o nichž se baví staré ženy. Nesmírně tím trpí a je stále v napětí. Její tělo a mysl nejsou v souladu. Je ve velmi zoufalém a bolestném stavu. Poradil jsem jejím rodičům, ať ji přivedou ke mně, abych jí pomohl zapomenout na události z minulých životů. Tak jako existuje metoda na oživení vzpomínek, existuje i metoda na jejich zapomenutí. Ale její rodiče se celou tou věcí nesmírně bavili! Na dívku se přicházely dívat davy lidí a začínaly ji uctívat. Rodiče neměli zájem, aby na minulost zapomněla. Varoval jsem je, že dívka může zešílet, ale oni mě vůbec neposlouchali. Dnes je už na hranici šílenství, protože nedokáže unést váhu tolika vzpomínek. Dalším problémem je, jak ji provdat. Je těžké uvažovat o manželství, když se ve skutečnosti cítí jako osmasedmdesátiletá stařena. Není v ní vůbec žádná harmonie, její tělo je mladé, ale mysl je stará. Je to velmi složitá situace.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tady a teď.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.