Přeložila Andrea Hässelbarthová

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Hawken, John

[Realizations. Česky]

Tantrická cesta k transformaci / John Hawken ; přeložila: Andrea Hässelbarthová. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2021. -- 281 stran

Přeloženo z angličtiny. -- Obsahuje bibliografii

ISBN 978-80-7500-566-3 (brožováno)

* 233-282 * 118:613.88 * 612.6.06:577.337 * [13+2-584.5]:316.42 * 159.923.2 * 159.9.016.1 * (035)

– tantra

– sexuální energie

– duchovní transformace

– sebeuvědomování

– mysl a tělo

– příručky

13 - Filozofie ducha [5]

John Hawken

Tantrická cesta k transformaci

Realizations – On the Paths of Transformation

Copyright © 2018 by John Hawken

Translation © Andrea Hässelbarthová, 2021

Czech edition © MAITREA inspirace srdcem, s.r.o., Praha 2021

ISBN 978-80-7500-566-3

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Díky, Vaše nakladatelství

Obsah

Na začátku cesty

Uvědomění 1 / Energie

Uvědomění 2 / Mysl

Uvědomění 3 / Ariadnina nit: Jsem to, co spojuje mé zkušenosti

Realita virtuální, nebo prožívaná?

Uvědomění 4 / Nezapojujte se do klubů, raději se připojte k lidem

Uvědomění 5 / Zkušenost

Uvědomění 6 / Autorita

Uvědomění 7 / Od sebepozorování k sebeuvědomění

Uvědomění 8 / Myšlení není vnímání

UVĚDOMĚNÍ 9 / Dělat to správně

Uvědomění 10 / Triky mysli, na které je dobré dát si pozor

Uvědomění 11 / Vnitřní dialog

Zkoumání energie 1

Uvědomění 12 / Prožívání energie

Uvědomění 13 / Čchi, prána, orgon – vzdejte se, jste obklíčeni!

Uvědomění 14 / Jsme mostem, ne ostrovem

Uvědomění 15 / Uvolnění se do energie

Uvědomění 16 / Zvýšení energie

Uvědomění 17 / Dech

Kdo jsem?

Uvědomění 18 / Nejsem věcí, jsem děním

Uvědomění 19 / Pocit sebe

Uvědomění 20 / Energie a charakter

Uvědomění 21 / Primární a sekundární emoce

Uvědomění 22 / Emoční mor

Uvědomění 23 / Pancíř a odzbrojení

Uvědomění 24 / Jak strach a stud ovlivňují naši energii

Uvědomění 25 / Ať se věž zhroutí

Uvědomění 26 / Reakce a odpověď

Uvědomění 27 / Dávání a přijímání zrcadel

Uvědomění 28 / Shrnutí: Současné pocity a minulé emoce

Uvědomění 29 / Přijetí zodpovědnosti

Uvědomění 30 / Není to moje chyba, ale je to moje zodpovědnost

Uvědomění 31 / Potřebujeme pravidla?

Uvědomění 32 / Nevinnost a zkušenost

Uvědomění 33 / Cesta poznání polarit

Uvědomění 34 / Existuje jedna pravda?

Uvědomění 35 / Kým skutečně jsme?

Uvědomění 36 / Směle do svého stínu

Uvědomění 37 / Jsme autentičtí – nebo můžeme být sami sebou?

Uvědomění 38 / Cesta odevzdání se

Uvědomění 39 / Jste jedinečné vtělení boha či bohyně

Uvědomění 40 / Tanec energie a vědomí

Uvědomění 41 / Umění transformace

Uvědomění 42 / Připoutanost a odpoutanost

Uvědomění 43 / Shrnutí: Jsme proudem energie a bodem vědomí

Rozvoj vědomí

Uvědomění 44 / Co je svoboda?

Uvědomění 45 / Uzavřené a otevřené symboly životní zkušenosti

Uvědomění 46 / Kruh omylů

Uvědomění 47 / Narcistní blud

Uvědomění 48 / Převedení objektu touhy

Uvědomění 49 / Nepovšimneš si

Uvědomění 50 / Myšlení, představivost, vědomé bytí

Uvědomění 51 / Přežívání, nebo žití?

Uvědomění 52 / Soud, nebo soucit?

Uvědomění 53 / Důvěra

Sexualita

Uvědomění 54 / Co je tantrická sexualita?

Uvědomění 55 / Řeč sexuality

Uvědomění 56 / Stimulaci, nebo citlivost?

Uvědomění 57 / Mentální versus smyslové potěšení

Uvědomění 58 / Jak z nás mysl dělá Pavlovovy psy

Uvědomění 59 / Orgasmus

Uvědomění 60 / Cesta sexuality

Uvědomění 61 / Shrnutí: Od sexu a potěšení k duchu a blaženosti

Uvědomění 62 / Děložní stadium sexuality

Uvědomění 63 / Okulární stadium sexuality

Uvědomění 64 / Orální stadium sexuality

Uvědomění 65 / Transformace orálního charakteru

Uvědomění 66 / Anální stadium sexuality

Uvědomění 67 / Genitální sexualita, sexualita celého těla a sexualita energetického těla

Uvědomění 68 / Mars a Venuše

Uvědomění 69 / A poté stvořil muže a ženu

Uvědomění 70 / Vnitřní muž, vnitřní žena

Vztah a komunikace

Uvědomění 71 / Zase jsem v tom až po uši, co mám dělat?

Uvědomění 72 / Jsi pro mě vším

Uvědomění 73 / Do čeho se zamilováváme?

Uvědomění 74 / Hra na jin a jang

Uvědomění 75 / Rituál ocenění

Uvědomění 76 / Ne, co nechci, ale co si opravdu přeji

Uvědomění č. 77 / Vztahová matematika

Uvědomění 78 / Osamělost a samota – je to totéž?

Filosofie a kosmologie

Uvědomění 79 / Pravda, krása a slast

Uvědomění 80 / Sat čit ánanda

Uvědomění 81 / Svobodná vůle a dualita

Uvědomění 82 / Jablka a hadi

Uvědomění 83 / Magický zákon

Uvědomění 84 / Rozhodovat se duchem

Uvědomění 85 / Cesta skrze štíty

Uvědomění 86 / Konstelace čtyř štítů

Uvědomění 87 / Srdce – jádro věci

Uvědomění 88 / Smrt jako rádkyně

Uvědomění 89 / Podstata posvátna

Uvědomění 90 / Královská stezka paradoxní pravdy

Uvědomění 91 / Smrt a zmrtvýchvstání

Temný erós

Uvědomění 92 / Mea culpa, mea maxima culpa

Uvědomění 93 / Spřátelit se se svým vztekem

Uvědomění 94 / Transformace špatného do zlobivého

Uvědomění 95 / Léčivá síla erotického „trestu“

Uvědomění 96 / Umění erotického „trestu“

Uvědomění 97 / Bolest a slast

Zkoumání energie 2

Uvědomění 98 / Jak zvýšit svou energii?

Uvědomění 99 / Náš vnitřní rezervoár

Uvědomění 100 / Pánevní pumpa

Uvědomění 101 / Zdi, nebo rezonátory?

Uvědomění 102 / Expanze a kontrakce

Uvědomění 103 / Žít s hranicemi, nebo bez hranic?

Uvědomění 104 / Pohyby energie

Uvědomění 105 / Plusové a minusové póly

Uvědomění 106 / Fantazie nevědomí

Uvědomění 107 / Vlákna a orende aneb pozor na energetické upíry!

Uvědomění 108 / Kruh tyranů – jak se chovat k energetickým upírům

Uvědomění 109 / Potřeba energie

Uvědomění 110 / Ztráta forem

Uvědomění 111 / Vzrušení, nebo výživu?

Uvědomění 112 / Naše defenzivní rutiny

Uvědomění 113 / Zadržování

Uvědomění 114 / Stopování energie

Uvědomění 115 / Energie následuje záměr

Další uvědomění na cestě k transformaci

Uvědomění 116 / Není třeba nic dělat, stačí přestat

Uvědomění 117 / Naše vnitřní děti

Uvědomění 118 / Trik na odpoutání se

Uvědomění 119 / Slast z kladení odporu

Uvědomění 120 / S čím si neumíme hrát, to nás ovládá

Uvědomění 121 / Čiň ostatním…

Uvědomění 122 / Být spojeni

Uvědomění 123 / Ano, nebo ne?

Uvědomění 124 / Akce, ne přesvědčení

Uvědomění 125 / Jaká máme práva?

Uvědomění 126 / Proč si v hlavě připadáme bezpečně

Uvědomění 127 / Nemám odpověď, ale mám otázku

Uvědomění 128 / Nejednoznačnost a rozpolcenost

Uvědomění 129 / Léčení prožíváním

Uvědomění 130 / Rozpuštění utrpení

Uvědomění 131 / Být totální

Uvědomění 132 / Ovládání a odevzdání se

Uvědomění 133 / Transformujte své potřeby do tužeb

Uvědomění 134 / Odevzdání se životu

Uvědomění 135 / Tvoření změny

Uvědomění 136 / Shrnutí: Tělo si pamatuje

Uvědomění 137 / Sdílení zkušeností

Uvědomění 138 / Očekávání a touhy

Uvědomění 139 / Vědomosti a moudrost

Uvědomění 140 / Nedělejte ze života projekt, žijte ho!

Uvědomění 141 / Množství versus kvalita – je méně více?

Uvědomění 142 / Napůl plná, nebo napůl prázdná?

MAITREA také vydala:

Na začátku cesty

Uvědomění 1

Energie

Energie života, živost sama, proudí kolem nás a bude proudit i námi – pokud se jí otevřeme.

Energie je metarovinou, která nás propojuje s existencí a dává našemu životu smysl. Současně je nám základem, půdou pod nohama, na níž spočívá naše svoboda být sami sebou. Toužíme-li po tom poznat sami sebe, toužíme-li růst, najít svoji cestu a vydat se po ní, můžeme prozkoumávat svoji mysl, své emoce, své chování či tvořivost, sexualitu nebo schopnost milovat, ale to vše závisí na tom, jestli se rozhodneme, že sebou život necháme proudit.

V každém okamžiku si totiž vybíráme, nakolik se životu ve všech jeho podobách otevřeme, anebo nakolik se před ním uzavřeme.

Energii do sebe přijímáme jídlem, přijímáme ji tím, že dýcháme – a to do té míry, do jaké si dovolíme zhluboka dýchat. A stejně jako rostliny, i my ji přijímáme ze slunce a ze země, což jsou dva energetické póly, mezi kterými žijeme – nahoře a dole, pól plusový a minusový.

Svět se nás dotýká energií a my se dotýkáme jeho.

Pochopení klíčů k této energii nás přivádí do většího kontaktu se sebou samými, s naší živostí, silou a radostí.

Avšak zároveň žijeme i jako součást celého pole energie, veškerého života, který nás obklopuje, tedy lidí, přírody, krajiny a vesmíru.

Otázkou je, jestli umíme tuto energii přijmout a prožít své nadšení ze života, svoji živost – anebo se toho bojíme?

Kultura, v níž žijeme, nás učí přizpůsobovat se jejím očekáváním tím, že v nás nevědomky vyvolává strach z naší vlastní energie. Společnost nám mnoho pozitivních modelů vyjádření energie nedává, spíše nás učí, že uvnitř nás je něco, čemu nelze důvěřovat, něco, co je snad i obludné a zlé. Musíme se ovládat, abychom byli dobrými lidmi. Tím se odcizujeme své vlastní energii i jejímu proudění až do té míry, že se bojíme projevit spontánnost a nedovolíme si reagovat impulzivně.

Dokážeme-li však zvýšit svoji hladinu energie, zpřístupnit nevyčerpatelné zdroje energie, které jsou nám k dispozici, a svoji energii vyjádřit, ztotožníme se více se svým prouděním než se sebeovládáním.

S tím, jak budeme čím dál přítomnější ve svém fyzickém těle a zároveň si budeme lépe uvědomovat své energetické tělo, začneme bezprostředně prožívat i všechna mystéria života – tedy naše vztahy, lásku a sex, schopnost léčení, našeho ducha, ale i posvátný a božský charakter skutečnosti.

A s tím, jak se budeme osvobozovat od svého sebeodsuzování – tedy zaměření na „normálnost“, na výkonnost a na to, co „by se mělo“ –, postupně nahradíme tento postoj vědomím – tedy zaměřením na to, co je, a vnímání toho, kdo jsme my.

Pak už se nebudeme bát divokosti, ale budeme ji vítat jako projev posvátna.

Pak překonáme svůj strach z vědomí.

Zažívat to, co skutečně je, nás může bolet, neboť vědomí reality otřese našimi iluzemi a mentálními koncepty, čímž se odkryje propast mezi tím, co by být mělo, a tím, co skutečně je. Když však tento otřes dopustíme, dokážeme přijmout pravdu a vnímat realitu tak, že jedině tam jsme v kontaktu, jedině tam jsme v bezpečí.

Uvědomění 2

Mysl

Lidská mysl má naprosto jedinečnou schopnost vytvářet virtuální realitu.

Umí fungovat v podmiňovacím čase – co by bylo, kdyby… Umí si promítat možnosti do naplno rozvinutého světa, který by mohl být. Umí vytvořit vizi, dokáže vnímat nebezpečí, prozkoumávat naděje, sny a ambice, vytvářet plány a projekty.

Představovat si tyto virtuální reality umí naše mysl tak dobře, že je někdy těžké rozlišit, co je projekce založená na nadějích a strachu, a co je skutečné, co je teď.

Mysl se stará o naše bezpečí a přežití. Dotkneme-li se nějakého horkého předmětu a spálíme-li se, mysl si tuto zkušenost zapamatuje a zařadí ji do kategorie nebezpečí. Tato vzpomínka potom bude mít ochrannou funkci a bude v nás spouštět emoci strachu. Totéž se děje, pokud jsme opakovaně nabádáni, abychom byli opatrní, nehráli si s noži, protože jsou ostré, nemluvili s cizími lidmi a podobně. Něco v nás pak vyvolá strach, aniž si uvědomíme myšlenku, která to způsobila, a v důsledku toho pak zažíváme nespecifikovanou úzkost.

Mysl hodnotí minulost, vyvozuje závěry, tvoří pravidla, dívá se na minulost filtrem duality: co bylo dobře, co bylo špatně, co fungovalo, co nefungovalo? Co jsem já, a co nejsem já?

Individuální zážitky se mnohdy zobecní do našich osobních mýtů, do našich příběhů o tom, jaký je život. Když se s dívkou rozejde přítel, v duchu dochází k závěru: Nejsem hodna lásky. Anebo když si manželka najde milence, manžel usoudí: Ženy tě vždycky zradí, nevěř jim. U soudního přelíčení by se to označilo za nepřímé důkazy a každý soudce by takové zobecnění odmítl jako nelogické a neopodstatněné.

Mysl si neustále představuje budoucnost. Jaké to bude mít důsledky? Co si o mně pomyslí ostatní? Odsoudí mě za to? Jaký postoj k sobě zaujmu já?

Z myšlení se rychle stává souzení. Vnitřní soudce se usadí ve dvorní síni mysli a začne porovnávat. Srovnává nás s ostatními, ostatní srovnává s námi, zvyšuje nebo snižuje naši hodnotu. Náš vnitřní soudce je posedlý otázkou: Je toto dost dobré? Nebo to není dost dobré? Toto hodnocení vytváří zdání řádu, zdání systému uprostřed chaosu životní zkušenosti. Ve skutečnosti ale způsobuje naši izolaci od ostatních. A izolují nás jak pozitivní, tak negativní soudy. Na piedestalu se možná cítíme o něco lépe, ale pořád je to tatáž osamělost, jako když si zoufáme nad tím, jak jsme nedostateční a bezcenní.

Důležitou roli hraje i to, že vnitřní soudce nás porovnává s normami a standardy zakládajícími se na tom, „co tomu řeknou ostatní“. Když tyto standardy splňujeme, nehrozí nám odmítnutí. Nejsme sice součástí, ale jsme přijatelní. Abychom vnímali svou hodnotu, musíme se více snažit, musíme podat lepší výkon nežli ti druzí. A nejrychlejší způsob, jak dosáhnout tohoto příznivého vnitřního hodnocení, je ostatní ponížit, s výjimkou pár vyvolených oblíbenců, kteří tu jsou od toho, aby zakryli naši osamělost, ale se kterými i tak ve skrytu duše soupeříme.

Touha někam patřit nás žene dál, ale čím více se srovnáváme s ostatními a čím více soupeříme, tím větší je naše samota.

Uvědomění 3

Ariadnina nit: Jsem to,
co spojuje mé zkušenosti

Otázka tedy zní: Kdo jsem vlastně já v tom proudu toho, co je?

Od dob Descarta nám pocit vnitřní soudržnosti dodávaly myšlenkové koncepty ve smyslu jeho výroku: „Myslím, tedy jsem.“ Proti omezujícímu přesvědčení, že jsme jen našimi myšlenkami, se však v šedesátých letech začali lidé bouřit a při pátrání po své identitě se rozhodli obracet ke svým pocitům. V tom se nicméně opět skrývá omezení – je to jen popření jedné věci tím, že se zaměříme na jinou.

Úplná pravda zní tak, že jsme výsledným součtem všeho, čeho jsme si vědomi, a to v nás i kolem nás. Tento součet vytváří naši zkušenost, v každém jednotlivém okamžiku.

Abychom tento souhrn byli schopni obsáhnout, je nutno přestat popírat mysl tím, že se soustředíme na pocity, a stejně tak přestat popírat ducha tím, že se soustředíme na tělo. Je totiž potřeba cenit si všech těchto aspektů své osobnosti stejnou měrou. Když si uvědomíme, že jsme všemi těmito částmi dohromady, objevíme jejich spojitost.

Společně se splétají do vlákna, které nám dává pocit kontinuity. Je to pocit sebe sama, které je tu neustále jako ten, kdo prožívá. Já jsem to, co propojuje širokou škálu, možná i chaos mých zkušeností. Svým zkušenostem nedám pocit smyslu tím, že se je snažím uspořádat, ale tím, že vnímám toho, kdo je všechny v jejich různosti prožívá.

Překonám-li potřebu život jen tak nějak přežít, potom se z něj stává průzkum, objevná výprava za poznáním. A co pak vlastně objevuji? Na jedné straně objevuji život, prožívám dobrodružství, mnohočetnost podob života. Na hlubší rovině však objevuji své bytostné já, toho, kdo tyto prožitky má. A je úplně bezpředmětné, zda se jedná o dobré či špatné zkušenosti, zda v nás budí libost či nelibost a co o tom soudí mysl. Já jsem kontinuita svých zkušeností. Se vším všudy. A to je ta bájná Ariadnina nit, která vše propojuje.[1] Svědectví svých vlastních zkušeností.

Jsem tedy zkušeností – nebo tím, kdo zkušenost prožívá?

Tato cesta je cestou růstu, cestou sebeuvědomování. Ze začátku jsme svými zkušenostmi, pozitivními i negativními. Naše tělo si vše pamatuje, uchovává staré zkušenosti a doprovázející emoce v tělesné paměti. V určitém smyslu jsme proto oběťmi svých zkušeností, oběťmi své minulosti. S pomocí svědeckého vědomí však rozvíjíme pocit prožívajícího, bytostné já, které má tyto vzpomínky. Toto oddělení se stane základem pro proces léčení. Již se déle netopíme ve svých vzpomínkách, bytostné já se neztrácí v minulosti, stáváme se tím, kdo plave v moři vzpomínek. Dualita nás zachrání: jsem prožívající, nikoli zkušenost. Prožívající si tak rozvíjí možnost volby. A volba je vědomí v akci. Vybírám si, kým jsem, tím, že vědomě zaměřuji pozornost spíše na přítomnost než na minulost. Zaměřuji se spíše na osvobození přicházející s léčením než na strach z toho, co přijde. Vnímám spíše, čeho jsem již dosáhl, než abych se trápil tím, co je stále nedokončené. Když si vyberu, kam napřu svoji pozornost, stává se tato volba zdrojem mé svobody.

Se vzrůstající důvěrou ve schopnost vybrat si, co prožívám, se pro mě dualita může odehrávat ve stále větší lehkosti, mohu se zbavit připoutanosti. Cítím místo, kde se oba tyto póly setkávají, a zároveň vnímám prostor mezi nimi, který oba spojuje a odděluje. Vnímám kontinuum spojení mezi prožitkem a prožívajícím, onen šev, kde se jeden vlévá do druhého. Vnímáním energie v sobě i mimo sebe se sjednocuji s vybraným prožitkem, již nejsem jeho obětí. Sjednocuji se se svým životem. Existuje pouze energie. Prožívající je energie i prožitek je energie, neboť svět je pouze energie.

Prožívám, tedy jsem.

1 Součástí řeckých bájí je příběh o hrdinovi Théseovi, který šel bojovat s obludným Mínótaurem do labyrintu. Díky klubku nitě od Ariadny poté dokázal najít cestu ven. (Pozn. překl.)

Realita virtuální, nebo prožívaná?

Uvědomění 4

Nezapojujte se do klubů, raději se připojte k lidem

Komik Groucho Marx kdysi prohlásil, že by nikdy nechtěl patřit do žádného klubu, který by ho přijal za člena.

Chceme se opravdu stát členy klubu, který nás odsoudí k životu, v němž se budeme snažit začlenit, dodržovat normy a dělat to, co si myslí ostatní, že bychom dělat měli, a nedělat to, co si myslí, že bychom dělat neměli? Vnímáme pak, že svou hodnotu definujeme tím, jak úspěšně se přizpůsobíme očekáváním ostatních? Takovým klubem se může hladce stát třeba naše rodina nebo skupina vrstevníků. Do klubu je přijata naše společenská persona, ale jsme to skutečně my? Možná se začneme cítit součástí klubu, když potlačíme všechny části sebe, všechny impulzy, pocity, touhy a vize, které jsou pro klub nepřípustné. Je to jedna z možností, ale budeme pak opravdu šťastní? Nebo snad věříme, že máme nějakou hodnotu a jsme hodni lásky, pouze pokud děláme to, co se od nás čeká? Máme pak svobodu žít i ostatní části sebe?

Můžeme se také rozhodnout, že si vytvoříme klub vlastní nebo se staneme součástí jakéhosi anti-klubu, který je programově alternativní a překračuje normy, čili si založíme jakousi revoluční buňku. Budeme však svobodní? Nebo budeme stále definováni tím, co se má a co nemá, a tím, že neustále něčemu vzdorujeme nebo proti něčemu reagujeme?

Když se přestaneme snažit o to, abychom byli dost dobří pro ty, k nimž chceme patřit, když se vzdáme představy, že jsme jiní a všechny převyšujeme, pak můžeme být rovnocenní se vším lidstvem. Můžeme si být rovni i se zvířaty, rostlinami, kameny i celou planetou a připojit se tak ke koloběhu života. Není si co dokazovat, jde jen o to, být sám sebou. Nikoli ve virtuální realitě mysli, ale ve skutečnosti, v pravdě, ve spojení se všemi a v úctě k sobě i k ostatním a životu jako takovému. Místo abychom patřili do klubu nadřazených, můžeme pokorně patřit ke všemu živému. Vítejte mezi lidmi! Vítejte na planetě! Není to váš klub, je to váš domov. Sem patříte!

Uvědomění 5

Zkušenost

Jestliže naše mysl život vytrvale hodnotí a posuzuje, jak potom máme život prožívat bez filtru jejího neustálého komentáře, bez vnitřního dialogu?

Život prožíváme prostřednictvím svých pěti smyslů: vidíme jej, slyšíme, dotýkáme se ho, ochutnáváme ho a vnímáme jeho vůně či pachy. Těchto pět smyslů tvoří jakýsi most, kterým je prožívající spojen s prožitkem. Přivádějí nás do kontaktu s realitou, konkrétně s její fyzickou dimenzí, a umožňují nám zakoušet ji napřímo. Díky smyslům dostává náš život smysl.

Těchto pět smyslů, přestože se přes ně aktivují smyslové buňky v mozku, jsou v podstatě funkce našeho těla. Abychom si smyslové vjemy užili, potřebujeme odvést pozornost od mysli a zaměřit ji na tělo. Soustředíme se tedy na tělo a na to, jak vnímá svět kolem sebe. Takže prvním krokem je to, že se musíme dostat z hlavy do těla.

Náš vzdělávací systém nás nepodněcuje k tomu, abychom při učení používali smysly, ale spíše abychom se spoléhali na to, co nám je řečeno. Jestliže nám náš vnitřní dialog nepotvrdí to, co kupříkladu vidíme, není to pro nás skutečné. Když učím studenty nějaký masážní tah, nedůvěřují svým očím, ale potřebují, aby jim bylo řečeno, co vidí, a až pak si to dokážou naplno uvědomit – až pak se to stane realitou, kterou vnímají. Typická interakce vypadá takto:

Student: „Jak silný je ten dotek?“

Já: „Právě jste mě viděli se dotýkat lehce, jen konečky prstů.“

Student: „Omlouvám se, nebyl jsem si jistý.“

Ztratili jsme důvěru ve svoji všímavost, schopnost informace spíše navnímat než si je nechat vysvětlit. To je ovšem nebezpečné. Potřebujeme důvěřovat alespoň svým smyslovým vjemům, abychom mohli porovnávat to, co nám tvrdí okolí, se skutečností, kterou vnímáme. Jestliže toho nejsme schopni, pak si nemáme jak ověřit realitu a budeme podléhat manipulacím ze strany druhých, necháme je rozhodovat za nás. Budeme věřit tomu, co je nám řečeno.

Mnohé komplexnější činnosti, jako je třeba hraní tenisu, lyžování, hra na klavír nebo i řízení auta, navíc nelze rozdrolit do lineárních procesů, jimiž hlava řídí tělo. Když se učíme řídit, při zahnutí doleva si musíme připomenout, abychom se podívali do zrcátka, dali blinkr, zařadili, otočili volantem, dávali pozor na chodce, ale všechny tyto kroky si brzy zautomatizujeme na úrovni těla a naučíme se jednat i bez mentálních povelů nebo myšlenek, které by nás jen znejišťovaly a zpomalovaly v reakcích. Abychom dokázali vnímat energetické interakce s realitou, musíme důvěřovat svým smyslům a tomu, jak na ně reaguje naše tělo.

Vnímat svět kolem nás znamená zapojovat svou pozornost, všímat si. Naše schopnost vědomého vnímání a moudrost nashromážděná skrze uvědomění pak tvoří to, čemu říkáme naše vědomí.

Mysl žije ve virtuální realitě, v obrazech a konceptech, a tuto virtuální realitu promítá do přítomnosti – může se jednat například o vzpomínku na minulou zkušenost nebo představu o tom, jak by měl život vypadat. Skutečný kontakt s tím, co je tady a teď, nám umožní pouze naše vědomí, prostřednictvím vnímání tělesných smyslových prožitků. To může být ještě umocněno tím, když si uvědomujeme sebe jako pozorovatele a soustředíme se na proces vnímání stejně důkladně jako na objekt vnímání. Realitu potom můžeme vnímat jako setkání pozorovatele s pozorovaným a uvědomit si, jak je naše vnímání ovlivněno a do jisté míry i zkresleno aktem vnímání. Tímto způsobem můžeme začít hledat pravdu, místo abychom ji někomu vnucovali. K tomu je zapotřebí pokora, umění přiznat chybu, odvaha k otevřenosti a schopnost učit se ze života.

Pokud si neuvědomíme, co je, a v domnění, že už vše víme, nedovolíme životu, aby nás učil, vznikne mezi tím, co je, a tím, co si myslíme, že je, propast. V medicínské tradici se tomu říká cesta dvou srdcí. Pokud však máme tu otevřenost a pokoru, že dovolíme životu, aby změnil naše smýšlení, a pokud dokážeme skrze uvědomění vnímat, co je skutečně pravda, a pak se nám podaří to, co si myslíme, že je pravda, uvést do souladu s tím, co jsme si jako pravdivé uvědomili, v tom případě jsme se vydali cestou jednoho srdce.

Jinými slovy, jestliže jedno řekneme a druhé uděláme, jdeme cestou dvou srdcí. Jestliže se naše slova shodují s našimi skutky, jdeme cestou jednoho srdce.

Uvědomění 6

Autorita

Tantra není náboženství, nežádá po nás, abychom věřili čemukoli jinému než vlastní zkušenosti. Spíše nás vyzývá k tomu, abychom si vyzkoušeli různé prožitky, které nám mohou odhalit, co bylo doposud skryto: jak ohromný je náš energetický potenciál a jak nekonečné jsou možnosti našeho vědomí. Umíme zažívat blaženost a extázi coby bezprostřední prožitek posvátna – bůh či bohyně pak nejsou abstraktním pojmem či vrcholnou autoritou, ale dimenzí prožitku nás samých. Tím, že zpochybníme a odbouráme naučené pocity toxického studu, který nás stahuje do konformity a necitlivosti, si můžeme začít volit to, z čeho máme dobrý pocit a s čím se můžeme ztotožnit. Naopak zdravý stud, který nás spontánně zaplaví jako vlna horka, nás potom může upozornit na okamžiky, kdy se chováme nevědomě a nepatřičně, a přivést nás zpět k vědomí.

V přirozeném, zdravém stavu tedy žádná pravidla a vnější autority nepotřebujeme. Tantra nás učí důvěřovat vnitřní autoritě našeho vlastního srdce a vlastní zkušenosti. Tak, jak se učíme vnímat sami sebe, ostatní a svět z pohledu energie, bezprostředně prožíváme propojenost všech věcí a cítíme úctu k mnohočetným realitám života. Již nejednáme nevědomky na popud sobeckých požadavků našeho ega, protože víme, že skutečné štěstí je možné zakoušet pouze tehdy, existuje-li láskyplné a chápající propojení s tím, co prožívají ostatní, a dobrem celku. Stejně tak nesvádíme bitvu se světem, abychom mu vnutili svoji pravdu a učinili ostatní bezmocnými poddanými v říši našeho vlastního systému přesvědčení.

Nedodržujeme bezmyšlenkovitě pravidla, nýbrž se rozhodujeme vědomě.

Uvědomění 7

Od sebepozorování k sebeuvědomění

Intenzivní sebepozorování by se na první pohled mohlo jevit jako pozitivní koncept – vždyť jde o to vnímat sebe sama. Ve skutečnosti se ale jedná o zhoubný, utlumující stav mysli, ve kterém sami sebe pozorujeme, soudíme a analyzujeme, děláme si starosti s tím, co si o nás lidé myslí a jak nás posuzují, až nakonec vše, co řekneme nebo uděláme, vypadá nepřirozeně a nuceně. Může to být tak silné, že nedokážeme jednat, bojíme se udělat jakékoli rozhodnutí a jsme tak zablokovaní, že nadobro ztratíme schopnost jednat a propadneme nerozhodnosti. Máme pocit, jako bychom stáli mimo sebe, soudíme se a posuzujeme, a to do takové míry, že se sami sobě odcizíme. V hlavě se nám shlukují a houstnou všechna ta „musím“ a „měl bych“ s takovou rychlostí a často s tak protichůdnými požadavky, že se ztratíme ve víru myšlenek a starostí a nakonec ani nedokážeme smysluplně jednat. Jsme natolik pohrouženi v říši budoucnosti a všech možných důsledků, že už nejsme v přítomném okamžiku.

Jak si tedy člověk má být sám sebe vědom, je tu nějaké řešení?

Uvědomujte si realitu toho, co se děje. Přijměte ji. Místo abyste se v mysli odsuzovali, vejděte do svého srdce a mějte se sebou soucit. Mysl, která soudí, kritizuje a obviňuje a celkově se chová jako tyranizující otrokář, popírá především skutečnost, že nejste dokonalí. Zoufale chce, abyste byli přijímaní, aby vás ostatní „nevyloučili z klubu“, a ve svém strachu a zoufalství vytváří čím dál tím větší stres. Svůj strach popírá tím, že vás obviňuje za to, že nejste dost dobří, a odmítá vidět, že být dokonalý není úkol, který by se dal splnit. Chybovat je zkrátka lidské.

Přestaňte se fixovat na to, jací byste měli být, a dovolte si jen procítit to, co prostě je. Namiřte svoji pozornost na realitu toho, co se děje ve vašem těle. Dýcháte povrchně, možná i rychle. Ramena jsou napjatá, svaly kolem srdce máte stažené, máte napjaté břicho. Není to správně, není to nesprávně, prostě tak to je. Jakmile vnímáte, co se fyzicky děje (nejedná se ale o žádné symptomy, nehledejte v sobě nemoci!), uvědomujete si i emoční rovinu, která to doprovází. Jistě, jste ve stresu, možná se potíte, možná je vám zima. Ano, to je ono, cítíte strach, toť vše. Ne, to není strach, je to panika! Nepřehánějte, nedramatizujte to a nedělejte z toho volání o pomoc, ostatně jste na to sami. Ano, přesně tak, za vším tím strachem se skrývá osamělost, a hned za ní číhá smutek z té osamělosti. Cítíte se opuštění. Zachytili jste ten pocit? Někde v hloubi objevíte i záblesk vzteku z opuštění. Není to fascinující? Tento strnulý, zablokovaný stav je dějištěm celého komplexu prožitků, i když zablokovaná je jen vaše akceschopnost. Když jen pozorujete a vnímáte a stáváte se vědomými, tak zjistíte, že uvnitř vás se odehrává bohatá škála energetických prožitků.

Dovolte si být fascinovaní. Je to mnohem zajímavější než se pomilionté znovu bičovat za to, že nejste dokonalí, že nejste dost dobří. Dost dobří pro koho? Kdo to byl, kdo vám navykládal, že nejste dost dobří, že se musíte víc snažit, že jste všechny zklamali…? Nu ano, jistě. Vzpomínáte si. Jak často jste to slýchávali? Jak často si to říkáte? Máte na to obzvláště silnou vzpomínku? Co jste ve skutečnosti potřebovali, po čem jste toužili? Ano, jemné zacházení, soucit. Aby vás někdo podržel v náruči a měl pro vás milé, povzbudivé slůvko. Můžete to pro sebe udělat vy? Můžete si dát ten soucit, který jste tehdy nedostali? Sestupte do svého srdce. Být nedokonalý, zranitelný, být jen člověk, to vyžaduje odvahu.

Sestupte z klubu mysli do společenství srdce.

Tímto sebezpytováním si uvědomíte to, co je. Jakmile si začneme uvědomovat své myšlenky a pocity, zjistíme, že je můžeme pozorovat. Rozvíjíme svou všímavost. Něco v nás se již s našimi pocity a myšlenkami neztotožňuje. Schopnost naší mysli být si vědoma toho, co je – tomu říkáme vědomí. Když se nadále zpytujeme, uvědomíme si další část sebe, a ta nám dokáže dát to, po čem toužíme.

Vědomí čili uvědomění toho, co je, je-li namířeno směrem k sobě jako vědomé svědectví, nás osvobozuje od sebeodsuzování a nároků vnitřního soudce a otrokáře, ženoucího nás za dokonalostí. Vede nás to k uvědomění a přijetí toho, co je. A zatímco popíráním ustrneme v tom, co není, ale být by mělo, přijetí toho, co je, nás uvádí do plynutí, do pohybu energie a transformace.

Jednoduše řečeno, dokud budeme popírat skutečnost, nikdy se nic nezmění. Ale jakmile přijmeme to, co je, započne proces transformace.

Uvědomění 8

Myšlení není vnímání

Mysl interpretuje naše prožitky. Naše myšlení nám říká, co vidíme, co slyšíme, co cítíme. Toto komentování se zakládá na mentálních konceptech, které mohou pramenit z našich předchozích zkušeností; v takovém případě nám mysl zdeformovala vnímání času. Nebo to může vycházet ze systému přesvědčení, který jsme přijali v naší kultuře a společnosti, a v takovém případě se komentář mysli drží popisu reality založeném na tom, do kterého klubu patříme.

Myšlení nám brání v prožívání toho, co je pravdivé a skutečné. Namísto toho nás udržuje přesně v takových interpretacích a popisech světa, jakým jsme slepě uvěřili. Ovládá naši realitu, abychom si nadále připadali, že patříme do klubu. Cena za členství spočívá v tom, že se odvrátíme od toho, co vnímáme jako pravdivé a skutečné, a místo toho si vykonstruujeme to, čemu věříme, že je skutečné. Svůj pocit sebe sama nenecháme ohrozit něčím tak obtěžujícím, jako je pravda.

To nás dostává do neustálé defenzivní pozice. Bojujeme, abychom udrželi svoji verzi reality a popřeli to, co prožíváme. Jsme ve válce s tím, co je, abychom se mohli cítit v bezpečí toho, co známe a čemu věříme, všech těch důvěrně známých mentálních konceptů týkajících se nás a naší reality.

Vzniká soustavný stres, ve kterém si realitu držíme od těla, abychom nepřišli o své představy o tom, co je pravda. Bojíme se života, vnímáme ho jako něco, co nám může zbořit iluze a překazit plány.

Pokud se nám podaří přestat myslet, můžeme život přijímat takový, jaký je, otevřít se prožívání sebe sama a toho, co je kolem nás. Přestaneme si myslet, co je, jinými slovy přestaneme životu podsouvat svůj popis a koncept života. Místo toho budeme vnímat, co je, upustíme od svých vlastních konceptů a dovolíme životu, aby se nám a skrze nás odehrával. Místo abychom se života báli a ovládali ho, otevřeme se mu v lásce a přijmeme jej, v odevzdání se tomu, co je. Energie strachu, boje a kontroly se tím uvolní a promění v energii přijetí, lásky k sobě a k životu takovému, jaký je. Tuto osvobozenou energii pak můžeme zažívat jako radost z žití.

UVĚDOMĚNÍ 9

Dělat to správně

Mysl není dobré médium pro žití, neboť vytváří představy o tom, jací bychom měli být, jaké by měly být naše životy, a tato očekávání se stávají tyranií. Cokoli, co se těmto představám nepodřídí, není dost dobré. Nakonec nic není dost dobré, druzí nejsou dost dobří, a co je ze všeho nejdůležitější, ani my nejsme dost dobří.

Nutkání dělat vše správně je nebezpečné, neboť nás může dovést ke strnulosti a omezenosti perfekcionismu. Člověk nemůže být perfektní, aniž by přestal být člověkem, neboť chybovat a být zranitelný je lidské. Je dobré dělat vše, jak nejlépe umíme, je dobré snažit se nedělat chyby, ale to neznamená, že od sebe vyžadujeme naprostou, nereálnou dokonalost. Perfekcionismus je poháněn strachem a studem, tím, co by se mělo a co se musí. Naproti tomu u nechybování jde jen o to být duševně přítomný a vědomý – protože když dělám něco nejlépe, jak dovedu, je to dost dobré, i kdybych třeba neuspěl. Kvalita naší energie se nezakládá na výsledcích, ale na integritě, na našem vztahu se sebou samými. A to můžeme posoudit jenom my. Názory ostatních lze použít jako zpětnou vazbu, jako zrcadla, ale ne jako soudy. Integrita není nějaká myšlenka, je to vjem, pocit směrem k sobě, pocit, že to, co je uvnitř, je v souladu s tím, co je navenek, zkrátka je to pocit harmonie a rovnováhy. A je to nejdůležitější vlastnost, jakou může člověk mít. Má vize není pokřivením reality a realita mě neodrazuje od cesty k naplnění mé vize, ale stává se součástí této cesty. Je to tanec mezi vizí a realitou, až se spojí v jedno. Ale to už tu bude další nová vize k realizaci. A tak cesta realizace pokračuje dál: vnímáme neustále se rozpínající vizi, ale zároveň zůstáváme v kontaktu s realitou, když tuto vizi manifestujeme.

Copak to není dost dobré, když něco děláme na sto procent? Jak můžete dělat víc? Pokud soudíte, že to nestačí, tak si budete připadat bezcenní. Jestliže ale děláte něco nejlíp, jak dovedete, musí to přece být dost dobré, i když prohráváte. Nemůžeme neustále vyhrávat, nemůžeme být vždy nejlepší ze všech. Myslet si to by byla arogance, projev samolibosti a pýchy a také velkých iluzí o sobě samém. Pokora je lidská.

Pokorně si připusťte, že jste chybující bytosti. Přijetí toho, jací jste, a tudíž kým jste, je prvním krokem u jakéhokoli růstu, u jakékoli transformace. Není to samolibé, znamená to být sami se sebou smíření, přestat se sebou bojovat ve jménu představ o tom, jací byste být měli.

Uvědomění 10

Triky mysli, na které
je dobré dát si pozor

Jeden takový oblíbený trik, pomocí kterého mysl způsobuje utrpení, je domnívat se, že to, co máme, nestačí. Pokud toužíme po ideální nepodmíněné lásce, kterou jsme od svých rodičů nikdy nedostali, s ničím menším se nikdy nespokojíme. Jenom plně prostřený stůl nás uspokojí. Máme-li ovšem hlad, může nás chleba se sýrem nejen nasytit, ale bude i lahodně chutnat. Buďte tedy vděční za krátké okamžiky štěstí a skutečně je přijímejte, protože se sčítají a dodávají nám sil. To, co nám způsobuje utrpení, je myslet si, že něco nestačí, že chceme víc.

Dalším běžným trikem mysli je projevovat lásku k někomu tím, že si o něj děláme starost. Tohle mívají ve zvyku hlavně rodiče. Kamarádka se jednou rozhodla strávit noc sama v jedné jeskyni na Krétě. Měl jsem ji ráno vyzvednout. Přistihl jsem svoji mysl, jak si začíná dělat starosti: co když někdo přijde a najde tam osamělou mladou ženu, co když uklouzne a vyvrkne si kotník – na mysl mi přišla celá řada negativních představ. A já si uvědomil, že to je způsob, jakým mi moje matka vyjadřovala lásku. Tak jsem se namísto toho zaměřil na důvěru a rozhodl se věřit, že si ona zmíněná kamarádka vytvoří bezpečný prostor k tomu, co se má naučit, a že to pro ni bude krásná zkušenost. A samozřejmě byla.

Někdy zas ve své nevědomé mysli věříme tomu, že nás nikdo nechápe, a proto abychom mohli vyjádřit své niterné pocity, musíme vytvořit nějaké drama. To se běžně děje, když jsme si tyto pocity jinak neuvědomili a neumíme je tudíž ani jinak vyjádřit. Například vnímáme, že se nám poněkud vzdaluje partner, takže si zoufáme, že budeme opuštění nebo odmítnutí, a proto na něj vyvineme tlak, citově na něm lpíme a pořád po něm něco požadujeme. To má samozřejmě za následek, že ho to od nás odpudí, neboť se cítí pod tlakem a manipulovaný. Takže celá situace rychle eskaluje.

Pokud vnímáme, že se k tomu schyluje, můžeme se zastavit a onen strach prodýchat. Vždyť přece můžeme dát tomu druhému prostor. Pokud na něj budeme energeticky útočit, jenom se vůči nám zatvrdí. Zkusme to pojmout jako příležitost uvědomit si své mentální vzorce, kdykoli se kvůli strachu z odmítnutí uchýlíme například k žadonění a snaze se tomu druhému zavděčit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tantrická cesta k transformaci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.