Northangerské
opatství

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Jane Austenová

Northangerské opatství – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

KNIHA PRVNÍ

1. kapitola

Nikdo, kdo kdy viděl Catherine Morlandovou jako malou holčičku, by do ní neřekl, že je jí souzeno stát se románovou hrdinkou. Všechno jako by se proti ní spiklo: její postavení, povaha jejího otce a matky i její vlastní zevnějšek a sklony. Pan Morland se sice jmenoval Richard jako ten padouch ze Shakespearovy hry a jako on nebyl žádný krasavec, ale pověst měl bez poskvrnky – však byl také povoláním farář –, a dokonce s rodinou ani neživořil v bídě a ústrcích, jak bývá v podobných případech normální.1 Krom výnosů ze dvou prebend měl i utěšené vlastní jmění – a nijak si nepotrpěl na věznění svých dcer. Catherinina matka byla rozumná a praktická, měla dobrou povahu, a co je pozoruhodnější, i dobrý kořínek. Před Catherine přivedla na svět už tři syny, a namísto aby při porodu dcery zemřela, jak by každý mohl právem očekávat, žila si klidně dál, ba porodila ještě šest dalších dětí, všechny viděla vyrůstat a těšila se výtečnému zdraví. Rodina s deseti dětmi bude vždycky pro každého „krásná rodinka“, pokud mají její členové dohromady ten správný počet rukou, nohou a hlav, ale jinak si Morlandovi tenhle titul příliš nárokovat nemohli, protože byli vesměs nehezcí, a Catherine nebyla mnoho let žádnou výjimkou. Byla hubená a neohrabaná, pleť měla bledničkovou bez ruměnce, tmavé vlasy jí plihly a rysy měla spíš ostré než jemné. Tak to tedy vypadalo s jejím zevnějškem – a stejně nehrdinská byla i po duševní stránce. Milovala všechny klukovské hry a kriketu dávala přednost nejen před panenkami, ale i před jinými dětskými zábavami, které by byly pro románovou hrdinku vhodnější, to jest například před opečováváním plšíků, krmením kanárků nebo zaléváním růžových keřů. Zahrada jí opravdu nic neříkala, a trhala-li vůbec někdy květiny, pak hlavně proto, že ráda zlobila, nebo to alespoň druzí vyvozovali z toho, že si zásadně vybírala ty, které jí trhat zakázali. Takové měla tedy Catherine sklony – a její schopnosti byly stejně neobyčejné. Nikdy ničemu neporozuměla a nenaučila se to, dokud jí to někdo nevysvětlil, a někdy ani pak ne, jelikož byla často nepozorná a občas i nechápavá. Její matce trvalo celé tři měsíce, než ji naučila odříkávat „Žebrákovu prosbu“,2 a i pak tyhle verše uměla líp její mladší sestra Sally. Ne že by Catherine byla nechápavá pořád, to rozhodně netvrdíme – bajku „O zajícovi a jeho přátelích“ se naučila stejně rychle jako každá jiná anglická holčička. Matka chtěla, aby se naučila na něco hrát, a Catherine si byla jistá, že ji to bude bavit, protože ráda brnkala na klávesy starého, bezprizorného domácího spinetu. V osmi letech tedy začala, ale po roce toho měla dost a paní Morlandová jí dovolila přestat, protože netrvala na tom, aby se její dcery blýskaly dovednostmi, které by si musely osvojovat s nechutí a bez talentu. Den, kdy Catherine dala sbohem učiteli hudby, byl pro ni jedním z nejšťastnějších v životě. Ke kreslení neměla o nic silnější vztah; kdykoli si ale u maminky vyprosila list z dopisu popsaný jen z jedné strany nebo se zmocnila nějakého jiného papíru, snažila se v téhle oblasti něco podnikat: kreslila domy, stromy, slepice a kuřata, a všechny byly od sebe navzájem k nerozeznání. Psaní a počty ji učil otec, francouzštinu matka. Ani v jednom nevynikala a učení se snažila vyhnout, kdykoli to jen šlo. Jakou podivuhodnou a neproniknutelnou osobnost to máme před sebou! Přestože totiž Catherine ve svých deseti letech vykazovala všechny výše zmíněné známky mravního rozkladu, neměla zlé srdce ani špatnou povahu – jen málokdy si stavěla hlavu, hašteřivá nebyla skoro vůbec a k malým sourozencům se chovala laskavě a tyranizovala je jen zřídka. Navíc jí bylo všude plno, byla divoká, nesnášela, když musela být zavřená doma a nesměla se ušpinit, a nic nemilovala víc než válení sudů na travnaté stráni za domem Morlandových.

Taková byla Catherine Morlandová v deseti letech. V patnácti už to s ní navenek vypadalo líp – začala si natáčet vlasy a toužit po plesech, zlepšila se jí pleť, tváře se zaoblily a zrůžověly, takže její rysy působily jemněji, postava už nebyla nanicovatá a oči získaly větší jiskru. Zálibu ve špíně vystřídala parádivost a spolu s elegancí začala Catherine dbát i na čistotu. Tu a tam teď ke své radosti zaslechla, jak rodiče komentují její vývoj k lepšímu. „Z Catherine roste docela pohledné děvče – dneska je málem hezká,“ dolehlo čas od času k jejím uším – a jak vítaná slova to byla! Být málem hezká, to je pro dívku, na které prvních patnáct let života nebylo nic k vidění, taková radost, o jaké si rozené krasavice můžou nechat jen zdát.

Paní Morlandová byla výtečná žena a nechtěla ve výchově svých dětí nic zanedbat, ale jejich přivádění na svět a vyučování těch nejmenších jí zabíralo tolik času, že starším dcerám nezbývalo než se bez její pozornosti obejít. Nebylo proto divu, že Catherine, která rozhodně neměla v povaze žádné hrdinské sebezapření, měla ve čtrnácti raději kriket, baseball,3 vyjížďky na koni a pobíhání venku než knížky – tedy přesněji řečeno knížky, z nichž by se mohla něco užitečného dovědět. Vůči knihám, u nichž nic takového nehrozilo, protože v nich pro samý děj nezbylo místo na myšlenky, totiž neměla nejmenší námitky. Od patnácti do sedmnácti se ale Catherine na roli hrdinky poctivě připravovala – četla všechna díla, která hrdinky přečíst musejí, aby se v bouřlivých poryvech svého dramatického života mohly pokaždé utěšit vhodným citátem.

Od Alexandra Popea se naučila shlížet kriticky na ty, kdo

„do smutku falešně se odívají“.4

Thomas Gray ji zpravil o tom, že

„mnohý květ rdí se nikým neviděn

a darmo plýtvá vůní v pustině“.5

Od Jamese Thomsona se dověděla,

„jak radostné je radit

klíčící myšlence, kam dál má růst“.6

A ze Shakespeara získala velkou zásobu vědomostí, kupříkladu že

„sebelehčí chmýří

je pro žárlivce důkaz bytelnější

než samo Písmo svaté“,7

že

„ubohý

ten brouk, jejž ušlapeme, tělesně

tak velkou muku cítí, jako obr,

když umírá“8

a také, že zamilovaná mladá žena vždycky vypadá

„jak socha Odříkání na náhrobku,

hýčkajíc žal“.9

V tomto ohledu se tedy zdokonalila dostatečně – a v mnoha dalších dělala skvělé pokroky. Sonety psát sice nedokázala, ale přiměla se je číst, a ačkoli nebyla naděje na to, že by někdy uchvátila shromážděnou společnost vlastnoručně složeným klavírním preludiem, hudební produkce ostatních ji unavovaly jen docela maličko. Nejzaostalejší byla po stránce výtvarné. Kreslit neuměla vůbec, ani natolik, aby se pokusila načrtnout profil svého ctitele a aby někdo uhádl to sladké tajemství – že to má být profil. V tomto směru měla do pravé hrdinky politováníhodně daleko. Zatím ale o své nedostačivosti nevěděla, protože žádného ctitele k portrétování neměla. Bylo jí už sedmnáct, a přitom ještě nepotkala jediného milého mladíka, který by v ní dokázal probudit něžné city, a sama nevzbudila v nikom opravdovou vášeň, ba dokonce ani žádný jen trochu výraznější a trvalejší obdiv. To bylo opravdu na pováženou! Ale i záhady se dají objasnit, když se náležitě pátrá po příčinách. Mezi sousedy Morlandových nebyl jediný lord, ba ani baronet.10 Ani jedna rodina z okruhu jejich známých nevychovávala ve svém lůně nalezence, kterého kdosi položil na jejich práh. Nebyl tu tedy žádný mladík neznámého původu, žádný chlapec, kterému by byl Catherinin otec poručníkem, a majitel místního panství vůbec neměl děti.

Je-li ale mladé slečně souzeno být hrdinkou, hrdinkou taky bude, i kdyby se proti ní spiklo všech čtyřicet okolních rodin. Musí se stát a také se stane něco, co jí postrčí do cesty hrdinu.

Panu Allenovi, vlastníkovi většiny pozemků v okolí wiltshirské vísky Fullertonu, kde Morlandovi žili, doporučil lékař na jeho pakostnici lázeňskou léčbu v Bathu^11 a jeho dobromyslná paní, která si slečnu Morlandovou oblíbila a nejspíš si uvědomovala, že když se mladé dámě nepřiházejí žádná dobrodružství v její rodné vesnici, musí se za nimi vypravit jinam, pozvala Catherine, aby jela s nimi. Pan a paní Morlandovi ochotně souhlasili a Catherine byla přešťastná.

2. kapitola

Catherine Morlandová měla být tedy už brzy uvržena do všech nesnází a nebezpečenství, které obnáší šestitýdenní pobyt v lázních, a pokud by snad čtenář o hrdince z dalších stránek nezískal patřičnou představu, můžeme k dosavadnímu vylíčení jejích tělesných a duševních vloh ještě dodat, že měla vřelé srdce, byla veselá, otevřená a přirozená bez špetky afektovanosti (z holčičí rozpačitosti a stydlivosti právě vyrostla a vypadala teď docela k světu, ba někdy, když jí to slušelo, byla přímo hezká) a ve svých sedmnácti byla stejně nevědomá a nedovzdělaná jako většina slečen jejího věku.

Přirozeně se dá předpokládat, že jak se blížil den odjezdu, mateřské obavy paní Morlandové se stupňovaly. Její srdce jistě tížily a soužily tisíce znepokojivých předtuch, co zlého se její milované Catherine během toho strašlivého odloučení může přihodit, poslední den nebo dva, kdy byly spolu, se nepochybně utápěla v slzách, a když s dcerou naposledy rozmlouvala ve svém pokoji, splynuly z jejích moudrých rtů svrchovaně důležité a případné rady. Jistě v takovém okamžiku ulevila svému překypujícímu srdci tím, že Catherine varovala před násilnickými lordy a baronety, kteří s oblibou zavlékají mladé dívky do opuštěných venkovských statků. Kdo by o tom pochyboval? Jenže paní Morlandová toho o lordech a baronetech věděla tak málo, že neměla žádnou představu o tom, jací darebové to v naprosté většině jsou, a vůbec netušila, jak svými záludnými intrikami mohou její dceru ohrozit. Její upozornění se tedy omezilo na tyto body: „Buď tak hodná, Catherine, a vždycky nos něco teplého kolem krku, až půjdeš večer z plesu. A ráda bych, aby sis zapisovala, kolik tam utratíš – tady máš na to sešit.“

Sally, ale spíš bychom měli říct Sarah (vždyť která mladá slečna z lepší rodiny si do šestnácti let nezmění jméno pokud možno k nepoznání?), musela být tou dobou coby Catherinina sestra její blízkou přítelkyní a důvěrnicí. Je nicméně pozoruhodné, že netrvala na tom, aby jí Catherine při každé příležitosti psala, ani sestru nezavázala k tomu, aby jí vylíčila povahu každého nového známého či podrobnosti všech zajímavých rozhovorů, k nimž se v Bathu naskytne příležitost. Ve všem, doslova ve všem, co se týkalo téhle důležité cesty, se Morlandovi chovali tak klidně a uměřeně, že to odpovídalo spíš všedním pocitům obyčejných lidí než útlocitnosti a něžné náklonnosti, jež se mají projevovat při prvním loučení hrdinky s rodinou. Catherinin otec neotevřel své dceři neomezený úvěr u svého bankéře, ba ani jí nevtiskl do ruky stolibrovou bankovku, nýbrž jí dal jen deset guinejí^12 a slíbil, že další peníze jí pošle, až je bude potřebovat.

Za těchto neslibných okolností tedy proběhlo loučení a začala cesta. Ta ubíhala náležitě klidně a bezpečně, beze všech vzruchů. Neměli štěstí ani na lupiče, ani na bouře, a ani se jim nepodařilo převrhnout do příkopu, aby se na scéně mohl objevit hrdina. Nepřihodilo se nic znepokojivějšího, než že se paní Allenová lekla, jestli nezapomněla v jednom hostinci dřeváky, a tyhle její obavy se naštěstí ukázaly jako liché.

Dorazili do Bathu. Catherine vnímala všechno kolem s dychtivou radostí – když se půvabnou a rázovitou okolní krajinou blížili k městu a když pak projížděli ulicemi k hotelu, nevěděla, kam se dívat dřív. Přijela sem, aby tu byla šťastná, a byla šťastná už teď.

Brzy se ubytovali v pohodlném apartmá v Pulteney Street.

Nyní je příhodná chvíle popsat čtenáři paní Allenovou, aby si mohl udělat představu o tom, jak bude tato dáma svým jednáním napříště přispívat k veškerým nesnázím a nebezpečenstvím, jež hrdinku potkají, a jakým způsobem na ni nejspíš pomůže uvalit všechny ty zoufalé strasti, které mívá v zásobě poslední díl. Bude to kvůli její nerozvážnosti, nekultivovanosti, nebo žárlivosti? Bude zadržovat Catherininy dopisy, zničí jí pověst, nebo ji vyžene z domu?

Paní Allenová náležela do oné početné kategorie žen, v jejichž společnosti člověk necítí nic krom údivu nad tím, že se nějakému muži na světě mohly zamlouvat natolik, aby si je vzal. Nebyla krásná ani nadaná, neměla žádné zvláštní dovednosti ani vytříbené chování. Že se s ní oženil rozvážný, inteligentní muž jako pan Allen, se nedalo vysvětlit ničím podstatnějším než tím, že navenek působila distingovaně, dík své klidné netečnosti měla skoro vždycky dobrou náladu a s ničím si nedělala hlavu. V jednom ohledu se ale mimořádně hodila k tomu, aby uváděla mladé dámy do společnosti – všem se jim totiž vyrovnala svou nutkavou potřebou všude být a všechno vidět. Její vášní byly šaty. Měla navýsost nevinnou radost z toho, když se mohla pěkně obléct, a naše hrdinka nemohla vstoupit do života, dokud s paní Allenovou nestrávily tři nebo čtyři dny zjišťováním toho, co se zrovna nosí, a dokud si její gardedáma nepořídila model podle poslední módy. I Catherine sama si koupila pár věcí, a jakmile bylo tohle všechno zařízeno, nadešel onen důležitý večer, kdy měla poprvé vkročit na půdu bathských plesových sálů.13 Vlasy měla zastřižené a upravené těma nejzručnějšíma rukama, oblečená byla se vší náležitou péčí a paní Allenová i její komorná prohlásily, že vypadá přesně tak, jak se sluší a patří. Po takovém povzbuzení Catherine doufala alespoň v to, že v davu ostatních návštěvníků nezavdá nikomu důvod ke kritice. Co se obdivu týče, ten bude jistě víc než vítaný, pokud se dostaví, ale nijak se na něj neupínala.

Paní Allenové trvalo oblékání tak dlouho, že do Horních sálů dorazily až dost pozdě. Sezona byla v plném proudu, plesový sál praskal ve švech a obě dámy se jen tak tak vmáčkly dovnitř. Pan Allen hned po příchodu zamířil do místnosti s karetními stolky a nechal je, ať si dav uvnitř užijí samy. Paní Allenová si tak rychle, jak jen to s přiměřenou opatrností šlo, razila cestu shlukem lidí u dveří a víc než o svou svěřenku se starala o to, aby nepřišly k úhoně její nové šaty, nicméně Catherine se držela těsně vedle ní a byla do ní zavěšená tak pevně, že je běžný nápor tlačenice nemohl od sebe odtrhnout. Ke svému úžasu ale zjistila, že když člověk postoupí dál do místnosti, neznamená to, že se z davu vymaní. Zdálo se spíš, že čím dále postupují, tím je dav hustší, ačkoli si při příchodu představovala, že jakmile budou kus ode dveří, snadno najdou místo k sezení a nic jim už nebude bránit, aby pohodlně sledovaly tanec. Nic takového ale nenastalo, a přestože se neúnavnou snahou probojovaly až do čela sálu, byly na tom stále stejně. Z tančících párů neviděly nic než chocholy v účesech některých dam. Přesto postupovaly dál – pořád ještě doufaly v lepší místo – a nakonec se pomocí síly a důvtipu dokázaly dostat až do uličky za poslední, nejvyšší lavicí. Tady už nebyla taková tlačenice jako dole a slečna Morlandová mohla přehlédnout celou společnost pod sebou a všechna nebezpečí, která ji před chvílí mohla cestou potkat. Byl to nádherný pohled a Catherine konečně začalo připadat, že je doopravdy na plese. Toužila si zatančit, jenže vůbec nikoho v sále neznala. Paní Allenová dělala vše, co se v takové situaci dělat dalo, což znamenalo, že každou chvíli nevzrušeně poznamenala: „Kdyby sis tak mohla zatančit, má milá – kéž bys tak měla nějakého tanečníka.“ Její mladá přítelkyně jí za ta přání byla nějakou dobu vděčná, ale paní Allenová je opakovala tak často a s tak naprosto mizivým účinkem, že nakonec začala svou společnici unavovat a ta jí už neděkovala.

Klidu onoho vyvýšeného místa, na něž se tak pracně prodraly, si ovšem neužívaly dlouho. Brzy se všichni hrnuli na čaj a ony se musely propasovat ven s ostatními. Catherine začínala být trošičku zklamaná. Už ji unavovalo, jak se na ni lidé pořád tlačí – na většině tváří nebylo nic zajímavého, a jelikož neměla v celém sále jediného známého, nemohla si v tom nepříjemném zajetí ulevit ani tím, že by prohodila slůvko s některým ze spoluvězňů. Když se konečně dostala až do místnosti s občerstvením, ještě palčivěji si uvědomovala, jak nepříjemné je, že se nemá ke komu přidružit ani nemůže pozdravit žádného známého a že jí chybí pánský doprovod, na jehož služby by se mohla spolehnout. Pana Allena nebylo nikde vidět, a když s paní Allenovou ani po dlouhém rozhlížení nenašly vhodnější místo, musely vzít zavděk sezením na konci jednoho stolu, který už obsadila početná společnost, byť tam nemohly nic dělat ani se neměly s kým bavit, pokud si zrovna nepovídaly spolu.

Jakmile se usadily, paní Allenová si poblahopřála k tomu, že se jí podařilo uchránit svoji róbu před újmou. „Byla by to strašlivá škoda, kdyby se mi potrhala,“ pravila. „Takový jemňounký mušelín. Jistojistě jsem nikde v sále neviděla nic tak pěkného.“

„To je tak nepříjemné, že tu nikoho neznáme,“ šeptla Catherine.

„Máš pravdu, děvče,“ naprosto nevzrušeně odvětila paní Allenová, „je to opravdu moc nepříjemné.“

„Co budeme dělat? Ti pánové a dámy tady u stolu se tváří, jako by se divili, co tu děláme – vypadá to, že se jim vnucujeme.“

„Ano, přesně tak. Je to opravdu hloupé. Proč jen tu nemáme spoustu známých.“

„Proč jen tu nemáme aspoň jednoho – alespoň bychom měly ke komu jít.“

„Svatá pravda, děvenko. Kdybychom tu někoho znaly, hned bychom se k němu přidaly. Loni tu byli Skinnerovi – kéž by tady byli i letos.“

„Neměly bychom raději odejít? Není tu pro nás ani prostřeno.“

„To opravdu není. Je to vážně k zlosti. Ale myslím, že bychom raději měly zůstat sedět – ten dav člověka div neumačká! Jak vypadá můj účes, drahoušku? Někdo do mě strčil a myslím, že mi ho pocuchal.“

„Ne, vůbec ne, vypadá moc hezky. Ale paní Allenová, opravdu jste si jistá, že v té spoustě lidí tady není žádný váš známý? Přece tu určitě někoho znáte.“

„Namouduši, neznám – kéž bych znala. Kéž bych tu znala kdekoho, nic víc si nepřeju – pak bych ti opatřila tanečníka. Byla bych tak ráda, kdyby sis mohla zatančit. Ale podívej tamhle na to zjevení! Co to má probůh za šaty? Takové staromódní! A vidíš, jak vypadá zezadu?“

Po nějaké době jim jeden z jejich sousedů nabídl šálek čaje. S díky přijaly a prohodily s oním pánem pár slov, což byla až do skončení taneční zábavy a opětovného shledání s panem Allenem jediná chvíle z celého večera, kdy s nimi vůbec někdo promluvil.

„Nu, slečno Morlandová, doufám, že jste si ten ples užila,“ oslovil Catherine pan Allen hned, jak se znovu sešli.

„Ano, moc,“ odpověděla a marně se pokoušela potlačit velikánské zívnutí.

„Kéž by si byla mohla zatančit,“ pravila jeho žena. „Kdybychom jí tak mohli najít tanečníka. Říkala jsem, jak bych si přála, aby tu Skinnerovi pobývali tuhle zimu, a ne loni. Nebo aby byli přijeli Parryovi, jak o tom jednou mluvili – to by si mohla zatančit s Georgem Parrym. Tolik mě mrzí, že tu neměla tanečníka!“

„Někdy příště to, doufejme, dopadne líp,“ poskytl dámám útěchu pan Allen.

Po skončení plesu začala společnost řídnout, alespoň natolik, že se ti, kdo ještě zůstali, mohli celkem pohodlně procházet po sále, a přišel tedy čas na to, aby si konečně někdo povšiml hrdinky, jež zatím v událostech večera nesehrála nijak významnou úlohu, a pojal k ní obdiv. Šance, že její půvaby zazáří, vzrůstala každých pět minut úměrně tomu, jak řídly zástupy lidí v sále. Teď už na ni mělo výhled mnoho mladých mužů, kteří se k ní dříve nedostali. Ani jeden se ale při pohledu na Catherine nezachvěl nadšeným úžasem, sálem se dychtivě nešířil tázavý šepot a nikdo ji ani jedinkrát nenazval bohyní. Přitom jí to ale velice slušelo, a kdyby ji všichni přítomní měli možnost vidět před třemi roky, určitě by ji teď pokládali za mimořádně půvabnou.

Přece jen se ale na ni někdo díval, a to i uznale, protože sama zaslechla, jak o ní nějací dva pánové prohlásili, že je hezká. Taková slova nemohla nezapůsobit. Catherine měla hned z celého večera příjemnější pocit, neboť oné špetičce marnivosti v ní tohle docela stačilo; byla těm dvěma mladíkům za jejich prostou poklonu vděčnější, než by byla hrdinka těch nejvyšších kvalit za patnáct sonetů velebících její půvaby, a odcházela k nosítkům v dobré náladě, naprosto spokojená s tím, jaké pozornosti se jí na veřejnosti dostalo.

3. kapitola

Každý den s sebou teď přinášel pravidelnou dávku povinností: návštěvy obchodů, prohlídky dosud neprohlédnutých částí města a promenády ve Vřídelním sále,14 kde se Catherine s paní Allenovou hodinu procházely sem a tam, každého si prohlížely a s nikým nepromluvily. Paní Allenová si dál horoucně přála mít v Bathu spoustu známých a zmiňovala se o tom vždycky, když se s každým novým dnem potvrzovalo, že tam nezná vůbec nikoho.

Navštívili také Dolní sály a tam naší hrdince osud přál víc. Tamější ceremoniář^15 jí představil a doporučil jako tanečníka velmi distingovaného, asi čtyřiadvaceti- nebo pětadvacetiletého mladíka jménem Henry Tilney. Pan Tilney byl dost vysoký, vypadal sympaticky, v očích mu jiskřilo důvtipem, a pokud nebyl přímo hezký, rozhodně mu do toho moc nechybělo. Měl příjemné vystupování a Catherine připadalo, že se na ni opravdu usmálo štěstí. Při tanci neměli příliš příležitostí si spolu promluvit, ale když se usadili k občerstvení, zjistila Catherine, že Henry Tilney je opravdu tak milý společník, jak byla od začátku ochotná věřit. Rozmlouval s ní živě a nenuceně a v jeho vystupování byla jakási potutelnost a čtveráctví, které ji upoutávaly, ačkoli jim stěží rozuměla. Chvíli si spolu jen tak povídali o tom, co se zrovna naskytlo zajímavého kolem nich, a pak ji pan Tilney zničehonic oslovil: „Až dosud jsem se vám, velevážená slečno, vůbec nevěnoval tak, jak se na bathského tanečníka sluší. Nezeptal jsem se vás, jak dlouho jste v Bathu, jestli jste tu už někdy pobývala, zda jste byla v Horních sálech, v divadle a na koncertě a jak se vám tu vůbec líbí. Byl jsem trestuhodně nedbalý – můžete ale ukojit mou zvědavost teď? Pokud ano, hned se do toho dám.“

„Nemusíte se obtěžovat pane.“

„Mě to ale vůbec neobtěžuje, slečno.“ Pan Tilney nasadil strnulý úsměv, afektovaně ztišil hlas a nasládle se Catherine otázal: „Jste v Bathu již dlouho, slečno?“

„Asi týden, pane,“ odpověděla Catherine a snažila se nesmát.

„Skutečně?“ opáčil pan Tilney s hraným úžasem.

„Proč vás to překvapuje, pane?“

„Taky si říkám,“ odpověděl jí normálním tónem. „Jenže se musím tvářit, že ve mně vaše odpověď vyvolala nějakou hlubší odezvu, překvapení je asi stejně namístě jako cokoli jiného a člověk ho snadněji zahraje. A teď pokračujme. Nikdy dřív jste tu nebyla, slečno?“

„Nikdy, pane.“

„Zajímavé! Zavítala jste již do Horních plesových sálů?“

„Ano, pane. Byla jsem tam minulý týden v pondělí.“

„Navštívila jste nějaké divadelní představení?“

„Ano, v divadle jsem byla v úterý.“

„A na koncertě?“

„Na koncertě ve středu.“

„A líbí se vám celkově v Bathu?“

„Ano, líbí se mi tu moc.“

„Teď se na vás ještě musím zaculit a pak už se zase můžeme chovat jako normální lidé.“

Catherine odvrátila hlavu, protože nevěděla, jestli si může dovolit se zasmát.

„Vidím, co si o mně myslíte,“ pravil zasmušile. „Až si zítra budete psát do deníku, rozhodně v něm nijak nezazářím.“

„Do deníku!“

„No ano, vím přesně, co řeknete: V pátek jsem byla na plese v Dolních sálech – měla jsem na sobě ty mušelínové šaty s modrým lemováním a našitými kvítky – k tomu jednoduché černé střevíčky. Moc mi to slušelo, ale bůhvíproč mě obtěžoval jeden divný trumbera – nutil mě, abych s ním tancovala, a tlachal takové nesmysly, až mě to znervózňovalo.“

„Nic takového rozhodně nenapíšu.“

„Mám vám povědět, co byste měla napsat?“

„Jestli chcete.“

„Tančila jsem s jedním moc sympatickým mladíkem, kterého mi představil pan King. Mluvili jsme spolu o mnoha věcech – zdá se, že je to opravdu výjimečný génius – doufám, že se blíže poznáme. Tak byste to, slečno, měla napsat podle mě.“

„Ale co když si žádný deník nevedu?“

„A co když nesedíte v tomhle sále a já nesedím vedle vás. O tom by se dalo pochybovat stejně oprávněně. Nevést si deník! Copak by mohli vaši příbuzní, kteří tu nejsou, bez deníku vůbec pochopit, jak tady žijete? Copak to jde, náležitě vylíčit všechny ty zdvořilosti a poklony, kterých se vám den co den dostává, když si je každý večer nezapíšete do deníčku? Copak byste si pamatovala, kdy jste měla na sobě jaké šaty, a zvládla dopodrobna popsat, jaký odstín měla v ten který den vaše pleť nebo jak jste měla upravené lokýnky, aniž byste každou chvilku nahlížela do deníčku? Velevážená slečno, zvyklosti mladých dam mi nejsou tak neznámé, jak byste si ráda myslela. Vždyť právě díky tomuhle půvabnému zvyku vést si deník sklízejí dámy takovou chválu za to, jak přirozeně a nenuceně píší. Každý připouští, že potěšit dopisem umějí nejlépe právě ženy. Možná tu něčím přispěla sama příroda, ale jsem si jist, že pravidelné zápisy do deníčku jí určitě výrazně napomáhají.“

„Někdy si říkám,“ pochybovačně opáčila Catherine, „jestli dámy opravdu píší o tolik lepší dopisy než pánové. Totiž – neřekla bych, že jsme na tom bez výjimky líp.“

„Pokud jsem měl možnost soudit, zdá se mi, že obvyklému slohu pisatelek dopisů není co vytknout, až na tři věci.“

„A to je co?“

„Obecná chudoba obsahu, naprosté přehlížení interpunkce a velmi častá neznalost pravopisu.“

„No tedy! To jsem se nemusela ostýchat tu vaši poklonu odmítnout. V tomhle ohledu o nás tedy zrovna moc dobře nesmýšlíte.“

„Netvrdil bych, že ženy píší lepší dopisy než muži, stejně jako bych netvrdil, že lépe zpívají dueta nebo kreslí krajinky. Ve všech dovednostech, které se zakládají na vkusu, vyniká zhruba stejně žen jako mužů.“

Na tomto místě je přerušila paní Allenová. „Catherine, děvenko,“ pravila, „vyndej mi, prosím, tu jehlici, co se mi zachytila na rukávu; bojím se, že už mi v něm udělala díru. To by mě mrzelo – tyhle šaty mám moc ráda, i když stály jen devět šilinků za metr.“16

„Přesně tolik bych byl hádal, milostivá paní,“ poznamenal pan Tilney, zatímco si prohlížel mušelín.

„Vy se vyznáte v mušelínu, pane?“

„V mušelínu obzvlášť – vždycky si sám kupuju nákrčníky a prý je umím výtečně posoudit; i moje sestra už se na mě nejednou spolehla, když chtěla vybrat látku na šaty. Zrovna tuhle jsem jednu koupil a všechny dámy, které ji viděly, říkaly, že to byla zázračná láce. Nedal jsem víc než pět šilinků za metr, a přitom je to pravý indický mušelín.“

Paní Allenovou jeho mimořádné vlohy zcela ohromily. „Většina mužů si takových věcí stěží všimne,“ pravila. „Ať dělám, co dělám, pan Allen se ještě nenaučil rozpoznat jedny moje šaty od druhých. Vaše sestra musí být opravdu šťastná, že vás má.“

„Také v to doufám, milostivá paní.“

„A povězte mi, prosím, co si myslíte o šatech slečny Morlandové?“

„Jsou velmi hezké,“ pravil pan Tilney a s hluboce vážným výrazem je zkoumal, „ale myslím, že se nebudou dobře prát. Bojím se, že se budou třepit.“

„Vy jste ale vážně –“ rozesmála se Catherine a málem by byla dodala „divný“.

„Úplně s vámi souhlasím, pane,“ opáčila paní Allenová, „a také jsem to slečně Morlandové říkala, když si je kupovala.“

„Na druhou stranu, milostivá paní, mušelín se dá vždycky nějak využít. Na kapesníček, čepec nebo pelerínku bude slečně i tak dost dobrý. O téhle látce nikdy nemůžete říct, že přišla nazmar. Tohle jsem slyšel od sestry asi čtyřicetkrát, vždycky když si marnotratně nakoupila víc mušelínu, než chtěla, nebo ho nepozorně nastříhala jinak, než chtěla.“

„Bath je kouzelné město, pane, je tady tolik dobrých obchodů. My bydlíme bohužel úplně na venkově, tedy ne že by v Salisbury člověk taky dobře nenakoupil, ale je to tak daleko – osm mil je dlouhá cesta, manžel říká, že je to devět, prý to měřili, ale podle mě to nemůže být víc než osm a je to taková štrapáce – vždycky přijedu domů k smrti unavená. A tady přitom člověku stačí vyjít ven a za pět minut pořídí, co potřebuje.“

Pan Tilney měl dost taktu na to, aby se tvářil, že ho její vyprávění zajímá, a paní Allenová s ním probírala mušelíny až do chvíle, kdy se začalo znovu tančit. Jak je tak Catherine poslouchala, začala se obávat, že se pan Tilney až příliš baví slabůstkami druhých.

„O čem to tak soustředěně přemýšlíte?“ zeptal se jí, když se spolu vraceli do sálu. „Doufám, že ne o svém tanečníkovi, protože z toho, jak jste zavrtěla hlavou, se nezdá, že by to byly moc příjemné úvahy.“

Catherine se začervenala. „Nemyslela jsem na nic,“ opáčila.

„To je jistě rafinovaná a lstivá odpověď, ale byl bych radši, kdybyste mi rovnou řekla, že mi to nechcete povědět.“

„Tak tedy dobře, nechci.“

„Děkuji vám – teď se totiž brzy doopravdy poznáme, protože si vás smím kvůli tomu při každém setkání dobírat a nic na světě lidi tolik nesblíží.“

Znovu spolu tančili, a když byl večer u konce a nastal čas se rozloučit, přinejmenším dáma si velice přála, aby se neviděli naposled. Jestli před spaním při skleničce zředěného svařeného vína myslela na dotyčného pána natolik, že se jí o něm pak zdálo, nemůžeme s jistotou potvrdit. Doufám ale, že v takovém případě to bylo jen při lehkém zdřímnutí nebo nevinném ranním přispání, protože má-li pravdu jistý slavný spisovatel, podle nějž se žádná mladá dáma nemá co zamilovávat, dokud jí druhá strana nedá svou lásku najevo,[*] je jistě velice nepatřičné, aby mladá dáma snila o pánovi dřív, než pán prokazatelně začne snít o ní. Pana Allena možná ještě nenapadlo zvažovat, nakolik je pan Tilney vhodným kandidátem na to, aby o jeho mladé svěřence snil nebo se jí dvořil, ale stačil už zjistit, že není důvod, proč by se s ním Catherine nemohla stýkat. Hned zkraje večera se na jejího tanečníka důkladně vyptal a dostalo se mu ujištění, že pan Tilney je duchovní a pochází z jisté velmi vážené rodiny z Gloucestershiru.

* Viz list pana Richardsona v Ramblerovi, č. 97, svazek 2.

4. kapitola

Druhý den Catherine spěchala do Vřídelního sálu dychtivěji než obvykle, protože si byla jistá, že tam během dopoledne určitě potká pana Tilneyho, a chystala se ho přivítat úsměvem. Úsměv ale nebyl zapotřebí; pan Tilney se neukázal. V nejrušnějších časech se tam porůznu objevil snad každý, kdo v tu chvíli v Bathu pobýval – jen pan Tilney ne. Každou vteřinu proudily dovnitř i ven a oběma směry po schodech davy lidí, kteří nikoho nezajímali a které nikdo nechtěl vidět, a jen on chyběl.

„Tady v Bathu je tak krásně,“ poznamenala paní Allenová, když se poté, co se unavily korzováním po sále, usadily poblíž jeho proslulých stojacích hodin. „A jak bychom si to tu užívaly, kdybychom tu někoho znaly.“

Tohle přání už paní Allenová vyslovila nadarmo nesčetněkrát, takže neměla žádný zvláštní důvod očekávat, že se tím zrovna teď změní něco k lepšímu, nicméně „nevzdávej nikdy nic, vždyť to, co chceme, / jen neúnavnou pílí dosáhneme“,17 praví jisté mravoučné verše, a neúnavná píle, s níž si milostivá paní den co den přála přesně totéž, měla být konečně po zásluze odměněna. Ani ne za deset minut od chvíle, kdy se posadily, totiž paní Allenovou velmi ochotně vyslyšela zhruba stejně stará dáma sedící hned vedle, která si ji už několik minut prohlížela, a obrátila se na ni těmito slovy: „Myslím, milostivá paní, že se nemůžu mýlit – je to dlouho, co jsem měla naposledy to potěšení vás vidět, ale nejmenujete se, prosím, Allenová?“ Když ona cizí dáma bez prodlení obdržela na svou otázku kladnou odpověď, představila se jako paní Thorpová a paní Allenová v ní hned poznala bývalou spolužačku a blízkou přítelkyni, s níž se od doby, kdy se obě vdaly, viděla jen jednou, a to před mnoha lety. Radost obou dam z toho shledání byla veliká, a jak by také nebyla, když je celých patnáct let ani nenapadlo si na sebe vzpomenout. Hned si začaly navzájem skládat poklony, jak dobře vypadají, a když se zmínily o tom, jak ten čas letí a kolik ho uběhlo od chvíle, kdy se viděly naposledy, jak by stěží čekaly, že se potkají zrovna v Bathu, a jaká je to radost zase se shledat se starou přítelkyní, začaly se navzájem vyptávat na rodinu, sestry a příbuzné a samy vykládat o těch svých, přičemž obě daleko ochotněji informace podávaly, než přijímaly, takže mluvily obě zároveň a ani jedna moc neslyšela, co říká ta druhá. Paní Thorpová byla nicméně v hovoru s paní Allenovou vybavena jednou velkou výhodou; měla totiž děti, a když dlouze popisovala nadání svých synů a půvaby svých dcer a líčila jejich současné působení a budoucí vyhlídky – že John je na Oxfordu, Edward na elitní střední škole a William u námořnictva, a že jeden, druhý i třetí jsou tam, kde zrovna jsou, tak milovaní a uctívaní jako žádná jiná trojice v dějinách –, paní Allenová neměla čím kontrovat, a jelikož se sama nemohla neochotnému a nevěřícnému sluchu své přítelkyně vnutit s žádnými podobnými triumfy, nezbylo jí než sedět a tvářit se, že všechny ty mateřské výlevy doopravdy poslouchá, přičemž se ovšem díky svým bystrým očím brzy mohla utěšit zjištěním, že krajka na pláštěnce paní Thorpové není ani z poloviny tak pěkná jako na její vlastní.

„Á, tady jdou moje děvčata,“ zvolala paní Thorpová a ukázala na tři do sebe zavěšené elegantní dívky, které k ní mířily. „Má drahá, tolik bych vám je chtěla představit. Moc rády vás osobně poznají. Ta nejvyšší je Isabella, moje nejstarší – no řekněte, není na ni radost pohledět? I ty druhé dvě se všude velice líbí, ale myslím, že Isabella je nejhezčí.“

Vzápětí došlo na představování slečen Thorpových a slečna Morlandová, na niž se předtím na chvíli zapomnělo, byla na oplátku představena jim a jejich matce. Zdálo se, že její jméno na ně na všechny udělalo velký dojem. Nejstarší z dívek ji velmi zdvořile pozdravila a vzápětí nahlas poznamenala k ostatním: „Slečna Morlandová je tak neobyčejně podobná bratrovi!“

„Celý on, opravdu!“ zvolala její matka a chór dam Thorpových vzápětí dvakrát nebo třikrát zopakoval: „Hned bych poznala, že je to jeho sestra!“ Catherine to na okamžik překvapilo, ale jakmile paní Thorpová a její dcery začaly vyprávět, odkud Jamese Morlanda znají, vzpomněla si, že se její nejstarší bratr v Oxfordu nedávno spřátelil s jedním svým spolužákem jménem Thorpe a že strávil poslední týden vánočních prázdnin u jeho rodiny poblíž Londýna.

Když se to vše vysvětlilo, slečny Thorpovy zahrnuly slečnu Morlandovou lichotivými ujištěními o tom, jak rády ji blíž poznají, jak už se vlastně mohou vzájemně považovat za přítelkyně, když se přátelí jejich bratři, a tak dále – a Catherine to poslouchala s potěšením a odpovídala na to veškerými líbeznostmi, na které si dokázala vzpomenout. První důkaz přátelství obdržela hned vzápětí, když ji nejstarší slečna Thorpová vyzvala, aby se do ní zavěsila a prošla se s ní po sále. Catherine měla radost, že se okruh jejích bathských známých tak rozšířil, a když rozmlouvala se slečnou Thorpovou, skoro zapomněla na pana Tilneyho. Přátelství je rozhodně ten nejlepší balzám na bolestné zklamání v lásce.

Catherinin rozhovor s Isabellou Thorpovou se točil kolem témat, při jejichž důkladném probírání se dvě mladé slečny zpravidla důvěrně sblíží za chviličku, totiž kolem šatů, plesů, koketování a „divných patronů“. Jelikož však byla slečna Thorpová o čtyři roky starší než slečna Morlandová a přinejmenším o čtyři roky světaznalejší, měla při debatě o takových tématech jasnou výhodu. Mohla srovnávat plesy v Bathu s bály v Tunbridge, bathskou módu s londýnskou, byla s to své nové přítelkyni poopravit názor na mnoho otázek vkusného odívání, dokázala odhalit koketerii mezi kterýmkoli pánem a dámou, kteří se na sebe byť jen usmáli, a ukázat jí „divného patrona“ i v tom nejhustším davu. Pro Catherine byly takové schopnosti úplnou novinkou, a náležitě je proto obdivovala, ba skoro by se byla před slečnou Thorpovou trochu ostýchala, jakou přirozenou úctu v ní budily – ale slečna Thorpová se chovala vesele a nenuceně a často dávala najevo, jak ráda se s Catherine seznámila, takže se veškerá bázeň rozplývala a zůstávala jen něžná náklonnost. Jejich rostoucím vzájemným sympatiím rozhodně neučinilo zadost, že spolu šestkrát přešly tam a zpátky celé lázeňské korzo; když z něj jejich skupinka vyšla ven, musela slečna Thorpová slečnu Morlandovou nezbytně nutně doprovodit ještě ke dveřím Allenových a tam si při loučení velmi dlouho a srdečně potřásaly rukama,18 když předtím s úlevou zjistily, že se ještě ten den večer uvidí alespoň na dálku v divadle a druhý den se budou modlit ve stejném kostelíku. Catherine poté hned vyběhla nahoru, dívala se z okna salonu, jak slečna Thorpová odchází ulicí, obdivovala její půvabnou chůzi i rafinovaně módní dojem, jakým působí její šaty i postava, a byla náležitě vděčná za to, že jí náhoda přivedla do cesty takovou přítelkyni.

Paní Thorpová byla vdova bez velkého jmění. Měla veselou povahu, všechno, co dělala, myslela dobře a své děti vychovávala velice shovívavě a jen se v nich viděla. Její nejstarší dcera vynikala neobyčejnou krásou a ty mladší předstíraly, že jsou stejně hezké, a jelikož napodobovaly sestřin způsob chování a oblékání, i ony si vedly výtečně.

Tímto krátkým vylíčením rodinných poměrů se chceme vyhnout tomu, aby nám o svých dobrodružstvích a útrapách musela dlouze a podrobně referovat sama paní Thorpová, neboť to by nejspíš zabralo tři nebo čtyři následující kapitoly, v nichž by bylo třeba odhalit bezcharakternost nejrůznějších aristokratů a advokátů a slovo od slova opakovat rozhovory, k nimž došlo před dvaceti lety.

5. kapitola

Ten večer v divadle sice Catherine strávila notnou část volného času tím, že oplácela úsměvy a pokývnutí slečně Thorpové, nicméně nezaneprázdnilo ji to natolik, aby v každé lóži, do níž její oko dosáhlo, nepátrala po panu Tilneym. Bylo to ale marné. Pan Tilney neměl divadlo o nic raději než Vřídelní sál. Catherine doufala, že nazítří bude mít víc štěstí, a když se jí vyplnilo přání, aby bylo pěkně, a ona měla před sebou nádherné ráno, skoro o tom nepochybovala. Krásné nedělní počasí totiž v Bathu vyprázdní všechny domy, až se při takových příležitostech zdá, že venku korzuje celá místní společnost a všichni svým známým sdělují, jak to máme dneska hezky.

Jakmile bylo po bohoslužbách, Allenovi a dámy Thorpovy se k sobě nedočkavě připojili, a když se zdrželi ve Vřídelním sále dost dlouho na to, aby zjistili, že se ta tlačenice nedá vydržet a že všichni lepší lidé jsou zřejmě někde jinde (což v Bathu zjišťuje každý každou neděli po celou sezonu), pospíšili si ke Královskému oblouku, aby se na tamější promenádě nadýchali svěží atmosféry lepší společnosti. Tady si mohly Catherine s Isabellou znovu vychutnat veškeré rozkoše přátelství, jež skýtá nenucené povídání o všem možném – zavěšené do sebe mluvily a mluvily a nadmíru si to užívaly, ale ani tady se Catherine nevyplnila naděje, že by mohla znovu zahlédnout svého tanečníka. Nikde po něm nebylo ani vidu, ani slechu; veškeré pátrání po něm, ať už na trasách denních procházek, nebo v sálech pro večerní zábavu, bylo stejně neúspěšné. Nebylo ho vidět ani v Horních, ani v Dolních sálech, na plesech s kotilionem ani na těch bez kotilionu,19 prokazatelně netrávil den ani procházkami, ani jízdou na koni, ani vyjížďkami v kočáře. Jeho jméno nebylo napsáno v knize příjezdů ve Vřídelním sále a zvědavost už nemohla vyzvědět víc. Bylo jasné, že pan Tilney z Bathu odjel. Přitom se ale nezmínil, že tam bude pobývat tak krátce! Taková tajemnost hrdinovi vždycky sluší a v Catherinině fantazii opřádala osobu a chování pana Tilneyho novým kouzlem a jen umocňovala její touhu poznat ho blíž. Od dam Thorpových se o něm Catherine nemohla dovědět nic, protože ty do Bathu dorazily teprve dva dny před setkáním s paní Allenovou. Přesto to bylo téma, u nějž se svou krásnou přítelkyní často a ráda prodlévala, a jelikož ji Isabella všemožně povzbuzovala, aby na pana Tilneyho nepřestávala myslet, dojem, který v její obrazotvornosti zanechal, mohl stěží vyblednout. Isabella si byla naprosto jistá, že to musí být okouzlující mladík, a s nemenší jistotou tvrdila, že na něj její milá Catherine určitě udělala ten nejlepší dojem, takže se co nevidět vrátí. Byl jí o to sympatičtější, že byl duchovní; sama totiž prý musí přiznat slabost pro tohle povolání – a když to říkala, splynulo jí bezděky ze rtů cosi jako povzdech. Možná udělala Catherine chybu, že se nezeptala na příčinu toho něžného pohnutí, ale nevyznala se ještě dostatečně v rafinovanostech lásky ani v nárocích, jež na člověka klade přátelství, takže netušila, kdy má svou přítelkyni jemně poškádlit nebo z ní vymámit doznání.

Paní Allenová byla teď dokonale spokojená – v Bathu se jí už nemohlo líbit víc. Našla si tu známé, měla to štěstí, že šlo o rodinu vážené staré přítelkyně, a aby té přízně osudu nebylo málo, ještě ji blažilo vědomí, že členky téhle rodiny nejsou ani zdaleka tak draze oblečené jako ona sama. Teď už neopakovala každý den: „Kéž bychom měly v Bathu nějaké známé!“ Namísto toho říkala: „Jsem tak ráda, že jsme potkaly paní Thorpovou!“ a styky obou rodin utužovala stejně zaníceně jako její mladá svěřenka s Isabellou. Nebyla spokojená, pokud nestrávila většinu dne ve společnosti paní Thorpové a důkladně si spolu „nepodebatovaly“, jak tomu obě říkaly, byť s výměnou názorů neměla ta činnost zpravidla nic společného a také společné téma se v ní dalo vypátrat jen zřídka, jelikož paní Thorpová mluvila většinou o svých dětech a paní Allenová o svých šatech.

Přátelství mezi Catherine a Isabellou se rozvíjelo stejně utěšeně, jak srdečně začalo, a jejich něžná náklonnost prošla všemi stupni až k tomu nejvyššímu tak rychle, že brzy neměly, jakými novými důkazy by ji sobě a svému okolí potvrdily. Tykaly si, všude chodily do sebe zavěšené, pomáhaly si navzájem přišpendlovat vlečky, aby jim nepřekážely při tanci, nikdy netančily daleko od sebe, a když je deštivé ráno připravilo o jiné radovánky, stejně se navzdory mokru a blátu scházely, zavíraly se spolu v pokoji a četly romány. Ano prosím, romány – já se totiž nehodlám řídit příkladem tolika jiných romanopisců, kteří svými pohrdavými odsudky malicherně a netakticky srážejí tatáž díla, jejichž řady sami rozmnožují, spolu se svými nejhoršími nepřáteli je častují těmi nejnevlídnějšími přívlastky a stěží je vůbec dovolí číst svým vlastním hrdinkám; nebo takovou hrdinku, pokud už se jí nějaký román do ruky dostane, zásadně nechávají obracet jeho nezajímavé stránky s krajním odporem. Běda! Pokud románová hrdinka nenajde zastání u jiné románové hrdinky, od koho jiného může čekat respekt a ochranu? S takovým chováním nemohu souhlasit. Nechme recenzenty, ať takové výtrysky fantazie pomlouvají, jak se jim zlíbí, a ať si nad každým novým románem v omšelých tirádách stěžují na to, jaký brak to dnes zavaluje tiskárny. Stůjme při sobě; vždyť se nám všem děje tatáž křivda. Ačkoli z našich výtvorů mají lidé větší a upřímnější požitek než z děl kterékoli jiné skupiny literátů, na žádný jiný druh psaní se nesnáší tolik kritiky. Naši nepřátelé, ať už je vede pýcha, nevědomost či snaha zavděčit se módě, jsou skoro tak početní jako naši čtenáři. A zatímco schopnosti někoho, kdo vyplodí devítistou zkrácenou verzi Dějin Anglie nebo uspořádá a vydá hrstku veršů z Miltona, Popea a Priora^20 společně se statí ze Spectatoru a jednou kapitolou ze Sterna,21 vychvaluje do nebes tisíc pisatelů, zdá se, že téměř všichni rádi kritizují schopnosti romanopisce, podceňují jeho práci a přehlížejí výtvory, které se opírají jen o talent, důvtip a vkus. „Na romány mě neužije – Román já skoro neotevřu – Nemyslete si, že snad já často čtu romány – Na román je to vážně dobré.“ Takové pokrytecké řeči jsou slyšet všude. „A copak to čtete, slečno __________?“ „Ále, jen takový román,“ odpovídá ona mladá dáma a hned tu knihu s předstíraným nezájmem či chvilkovým návalem studu odloží. – „To je jen Cecilie, nebo Camilla, nebo Belinda,“22 to jest, stručně řečeno, jen kniha, v níž se lidský duch pozvedá k těm největším výkonům, v níž se světu co nejvhodněji zvolenými slovy podávají ty nejpronikavější postřehy o lidské povaze, co nejvýstižněji se vykreslují její nejrůznější podoby a co nejpoutavěji to jiskří humorem a vtipem. Kdyby se ovšem dotyčná mladá dáma namísto nějakého takového díla skláněla nad vázaným ročníkem Spectatoru, jak hrdě by ho ukázala a hlásila se k němu, i když je nepravděpodobné, že by si v tom tlustospisu doopravdy našla něco, co by mladého člověka s dobrým vkusem neodpuzovalo buď svým obsahem, nebo stylem, uvážíme-li, jak často se v tamějších příspěvcích najdou nevěrohodné situace, nepřirozené postavy a témata, která dnes už žádnou živou duši nezajímají, a že je to všechno navíc často psáno tak nevytříbeným jazykem, až si člověk udělá dost nelichotivý názor na dobu, která něco takového dokázala snášet.

6. kapitola

Rozhovor, který tu čtenáři předkládáme, spolu vedly naše dvě mladé přítelkyně jednou odpoledne ve Vřídelním sále po zhruba osmidenní či devítidenní známosti a uvádíme jej zde k doložení toho, jak vřele k sobě navzájem lnuly a jak odůvodněná byla náklonnost tmelená takovým jemnocitem, taktem, myšlenkovou originalitou a literárním vkusem.

Předem se domluvily, kde se sejdou, a jelikož Isabella dorazila téměř pět minut před svou přítelkyní, přirozeně ji přivítala takto: „Ty moje zlatíčko, proč jen jdeš tak pozdě? Čekám tu na tebe snad sto let!“

„Opravdu? To se moc omlouvám, ale myslela jsem, že jdu úplně na čas. Vždyť je teprve jedna hodina. Nejsi tu, doufám, moc dlouho – nebo ano?“

„Přinejmenším celou věčnost. Jsem si jistá, že tu stojím už půl hodiny. Ale teď si pojďme sednout na druhou stranu, ať máme pohodlí. Musím ti říct tisíc věcí. Tak především – já měla takový strach, že začne pršet, zrovna když jsem vycházela. Vypadalo to na déšť a to by byla moje smrt! Víš, že jsem zrovna teď viděla za výlohou v Milsom Street takový rozkošný klobouček – moc podobný tomu tvému, jen se stuhami jako vlčí máky namísto zelených? Hrozně jsem si ho chtěla koupit. Ale co jsi, holčičko, dělala celé dopoledne ty? Učetla jsi další kus Udolfa?“23

„Ano, začala jsem hned, jak jsem se vzbudila, a teď jsem u černého závoje.“

„Vážně? To je báječné! Ale já ti za nic na světě neřeknu, co za ním je! Že bys to strašně chtěla vědět?“

„No určitě, co to jenom může být? Ale neříkej mi to. Rozhodně to za žádnou cenu nechci slyšet. Vím, že to určitě bude kostra. Jsem si jistá, že je to kostra signory Laurentiniové. Ta knížka je prostě úžasná! Nejradši bych ji četla celý život. Ujišťuju tě, že kdybych se neměla sejít s tebou, nic na světě by mě od ní nedostalo.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Northangerské opatství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.