Odměňování zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů a jeho přiměřenost – právní a ekonomické aspekty

Odměňování zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů a jeho přiměřenost – právní a ekonomické aspekty

Pavel Svačina

Martin Boháček

Renáta Bačárová

Barbora Rýdlová

Vzor citace:

SVAČINA, Pavel, BOHÁČEK, Martin, BAČÁROVÁ, Renáta a RÝDLOVÁ, Barbora. Odměňování zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů a jeho přiměřenost – právní a ekonomické aspekty. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2020.

Právní stav publikace je k 30. 5. 2020.

Lektorovali:

doc. JUDr. Pavel Koukal, Ph.D.

Mgr. Matěj Machů, Ph.D.

© Ing. Pavel Svačina, Ph.D., prof. JUDr. Martin Boháček, CSc.,
doc. JUDr. Renáta Bačárová, Ph.D., Ing. Barbora Rýdlová, Ph.D., 2020

ISBN 978-80-7598-434-0 (brož.)

ISBN 978-80-7598-435-7 (e-pub)

ISBN 978-80-7598-989-5 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

O autorech

Ing. Pavel Svačina, Ph.D., (vedoucí autorského kolektivu) dlouhodobě působí jako pedagog a výzkumný pracovník na katedře financí a oceňování podniků na Fakultě financí a účetnictví Vysoké školy ekonomické v Praze. Zde vyučuje kurzy na téma oceňování podniků, včetně vlastního kurzu oceňování nehmotného majetku. Pedagogicky působí také na Institutu oceňování majetku při VŠE, školicím středisku pro znalce pro obor oceňování. Příležitostně také realizuje firemní školení. V oblasti výzkumné rozvíjí oblast oceňování nehmotných aktiv. Je autorem řady odborných článků na toto téma, v roce 2010 mu vyšla v nakladatelství Ekopress kniha Oceňování nehmotných aktiv. V komerční oblasti se věnuje zpracovávání studií a znaleckých posudků především v oblasti nehmotného majetku pro různé účely – nákup/prodeje, vyčíslení škod, transfery z výzkumné do komerční sféry apod., včetně odměňování zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů. Je znalcem jmenovaným pro obor ekonomika, odvětví ceny a odhady se specializací na oceňování podniků a nehmotného majetku.

Prof. JUDr. Martin Boháček, CSc., je expertem na právo duševního vlastnictví, počítačové a internetové právo, soutěžní právo (nekalá soutěž, antimonopolní a kartelové právo) a obecně obchodní právo včetně srovnávacího obchodního práva anglo-amerického. Během svého akademického působení absolvoval řadu zahraničních stáží, mj. na John Marshall Law School Chicago, u Japonského či Evropského patentového úřadu. Působí dlouhodobě na katedře podnikového a evropského práva Fakulty mezinárodních vztahů VŠE v Praze. Na VŠE v Praze je mj. i členem Vědecké rady fakulty, předsedou habilitačních komisí oboru obchodní právo a garant doktorského studijního oboru. V minulosti řešil a účastnil se řady výzkumných úkolů, zejména grantů GAČR, TAČR či mezinárodních výzkumných projektů EU. Zároveň působí od r. 2001 jako pedagog a člen Vědecké rady také na Metropolitní univerzitě Praha, v současné době na pozici zástupce vedoucího katedry Průmyslového vlastnictví. Publikoval nebo se autorsky účastnil v řadě monografií, učebnic i odborných článků. Je členem redakčních rad časopisů Obchodní právo, Průmyslové vlastnictví, Acta MUP – Právní ochrana duševního vlastnictví a Acta Informatica Pragensia. Je členem Rady pro koncepci a výzkum Institutu kontroly, Vědecké rady Ústavu právní ochrany průmyslového vlastnictví MUP a sdružení ALAI. Od r. 1996 je advokátem, účastnil se přípravy řady právních předpisů či jejich novel. Přednáší pro odbornou veřejnost, např. pro Komoru auditorů ČR zkoušky auditorů.

Doc. JUDr. Renáta Bačárová, PhD., LL.M., působí od roku 2000 na Univerzitě Pavla Jozefa Šafárika v Košicích, na Právnické fakultě, Katedře občanského práva a zároveň vede Centrum transferu technologií v Technologickém a inovačním parku UPJŠ v Košicích. Ve své vědeckopedagogické činnosti se věnuje zejména právu duševního vlastnictví, mediálnímu právu, právu informačních a komunikačních technologií, ochraně osobních údajů a občanskému právu. Na Úřadě průmyslového vlastnictví SR vykonává lektorskou činnost v akreditovaném kurzu Duševní vlastnictví a je odbornou garantkou jednoho z modulů. V roku 2000 ukončila Institut duševního vlastnictví, v letech 2004–2005 absolvovala ročný studijní pobyt na Humboldtově univerzitě v Berlíně (LL.M.) a následně i krátkodobé studijní pobyty na Institutu Maxe Plancka pro inovace a soutěžní právo v Mnichově. Jako advokátka působí od roku 2008. Je členkou redakční rady časopisu Duševné vlastníctvo, členkou pracovní skupiny k rekodifikaci autorského práva na Slovensku při Ministerstvu kultury SR, členkou výzkumné skupiny práva duševního vlastnictví na Univerzitě Palackého v Olomouci, členkou Rady pro transfer a inovace na UPJŠ v Košicích a členkou Slovenské advokátní komory. Podílela se na přípravě Národní strategie duševního vlastnictví na Slovensku. Je autorkou monografie Zmluvné záväzky v autorskom práve. Publikuje a přednáší doma i v zahraničí a je zapsaná v seznamu přednášejících Světové organizace duševního vlastnictví.

Ing. Barbora Rýdlová, Ph.D., je vedoucí katedry financí a oceňování podniků na Fakultě financí a účetnictví VŠE v Praze. Ve výuce se zaměřuje na oceňování podniků a korporátní finance v magisterském studiu, zahraničních programech a MBA. V rámci působení na VŠE byla členkou řešitelského týmu v několika externích i interních grantech. Svou publikační činnost zaměřuje především na znalce s tématy přiměřeného odměňování, osobního goodwillu nebo na specifické případy vypořádání společného jmění manželů. V roce 2012 získala Cenu rektora VŠE za podíl na prestižní publikaci a za spoluautorství knihy Metody oceňování podniku pro pokročilé (hlubší pohled na vybrané problémy). Je znalcem v oboru ekonomika, odvětví ceny a odhady, se specializací na oceňování podniků, cenných papírů a nehmotného majetku. Od roku 2010 působí jako členka poradního sboru znalců pro oblast oceňování podniků na Krajském soudu v Praze.

Seznam použitých zkratek[1]

Zkratka

Plné znění

CSP

zákon č. 160/2015 Z. z., civilný sporový poriadok

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

slovenský občiansky zákonník

zákon č. 40/1964 Zb. v znení neskorších predpisov

obch. zák.

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

zákon o vynálezech a zlepšovacích návrzích

zákon č. 527/1990 Sb., o vynálezech a zlepšovacích návrzích

slovenský patentový zákon

zákon č. 435/2001 Z. z. o patentoch, dodatkových ochranných osvedčeniach a o zmene a doplnení niektorých zákonov (patentový zákon)

autorský zákon

zákon č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon)

slovenský Autorský zákon

zákon č. 185/2015 Z. z., Autorský zákon v znení neskorších predpisov

ArbnErfG

zákon o zaměstnaneckých vynálezech v Německu (Gesetz über Arbeitnehmererfindungen, revidovaná verze zveřejněná pod č. 422-1)

PatG

patentový zákon v Německu (Patentgesetz, ve znění ze 16. 12. 1980, naposledy změněný v r. 2017)

WIPO

World Intellectual Property Organization – Světová organizace duševního vlastnictví

EUIPO

European Union Intellectual Property Office – Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví

PCT

Patent Cooperation Treaty – Dohoda o patentové spolupráci

EP

European patent – evropský patent

EPO

European Patent Office – Evropský patentový úřad

EPC

European Patent Convention – Úmluva o udělování evropských patentů

CNIS

Commission Nationale des Inventions de Salariés – Národní komise pro vynálezy zaměstnanců ve Francii

Schiedsstelle

Schiedsstelle nach dem Gesetz über Arbeitnehmererfindungen – Rozhodčí orgán podle zákona o zaměstnaneckých vynálezech v Německu

ČR

Česká republika

ČSR

Československá republika

ČSFR

Česká a Slovenská Federativní Republika

SR

Slovenská republika

Spojené království

Spojené království Velké Británie a Severního Irska (anglická zkratka UK – United Kingdom)

TRIPS

The Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights – Dohoda o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví

ÚPV

Úřad průmyslového vlastnictví ČR

ÚPV SR

Úrad priemyselného vlastníctva SR

[1]  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

Předmluva

Vyplatit přiměřenou odměnu zaměstnanci, který vytvořil a předal vynález svému zaměstnavateli v rámci svého pracovního poměru, je závazek zakotvený v patentovém právu. Odměňování zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů je poměrně kontroverzní téma, které může vyvolávat a občas i vyvolává méně či více vážné spory mezi zaměstnanci a zaměstnavateli v České republice, na Slovensku i v dalších zemích. Některé z těchto sporů jsou řešeny soudní cestou, přičemž soudy se musí nějak vypořádat s palčivou a ne zcela jednoduše zodpověditelnou otázkou „Kolik je přiměřená odměna za zaměstnanecký (podnikový) vynález?“, resp. „Kolik by mělo být dodatečné vypořádání této odměny?“. Na tyto otázky se snažil odpovědět výzkumný projekt GAČR kolektivu řešitelů, kteří společně napsali tuto knihu, jež je tak výstupem z jeho řešení.[1]

Tato kniha si klade za cíl být první ucelenou publikací, která se věnuje tématu přiměřenosti v odměňování zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů. Byť je primárním cílem autorů poskytnout analytické pohledy na vnímání přiměřenosti v České republice a na Slovensku, tedy v zemích se společnou právní tradicí a srovnatelnou současnou právní úpravou, kniha poskytuje vhled i do zaměstnaneckých (služebních) vynálezů v Československu podle předchozích úprav a do mnohých zahraničních právních úprav a právních tradic, které umožňují vnímat přiměřenost odměny i v komparaci s jinými zeměmi.

Autoři publikace jsou si vědomi, že jedinými správnými zdroji pro účely porovnání právních úprav různých zemí jsou primární zdroje z těchto zemí (zejména zákony) v příslušných národních jazycích, nicméně z důvodu zaměření výzkumného projektu primárně na ekonomické otázky a také kvůli jazykové vybavenosti pracovali autoři s primárními právními zdroji pouze při analýze české, slovenské a německé právní úpravy. Při analýze dalších zemí byly použity z velké části sekundární, anglicky psané zdroje. Ze stejných důvodů nebyly mnohé země analyzovány do velkého detailu, jak by to vyžadovala rigorózní právní komparace. Autoři rovněž, vzhledem k cílům výzkumného projektu, neanalyzovali vztahy s mezinárodním prvkem.

Kromě přehledu a porovnání v oblasti právních úprav přináší tato kniha také unikátní data ohledně výše odměn v České republice i ve vybraných zemích, a to jak na úrovni interních předpisů podnikatelských subjektů a univerzit, tak na úrovni soudních a mimosoudních vyrovnání mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem.

Kniha je koncipována tak, že nahlíží a diskutuje přiměřenost odměňování z různých právních i ekonomických, teoretických i praktických úhlů pohledu, neboť kontroverznost tohoto tématu takovou pestrou směs perspektiv podle názoru autorů vyžaduje.

Publikace obsahuje mj. řadu internetových odkazů, které k datu publikace již nemusí fungovat. Obsah mnohých z těchto internetových stránek mohou zájemci nalézt v internetovém archivu (http://web-old.archive.org/).

Kniha rovněž nabízí rámec pro hodnocení přiměřenosti systému odměňování v podnicích, na základě tohoto rámce dává doporučení pro optimální způsob odměňování a také přináší návrhy na určité změny právní úpravy v této oblasti.

Z důvodu analýzy koncepce zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů v různých zemích kniha používá pojmy, které mají v ekonomii a právu rozdílný význam – „obchodní firma“ v ekonomii znamená totéž jako podnikatelský subjekt (podnikatel), ale v právu ČR je to pouze název podnikatelského subjektu. Výraz „podnik“ má v ekonomii a v mnoha právních řádech i v právu EU stejný význam (jako podnikatel), kdežto v právu ČR to podle předchozí úpravy v nyní již zrušeném obchodním zákoníku byl předmět, s nímž podnikatel podniká. Současný občanský zákoník tento výraz zcela opustil, předmětem, s nímž podniká, je nyní „obchodní závod“.

Kniha je psána primárně v češtině a v některých kapitolách slovensky, vzhledem ke spoluautorce ze Slovenska. Je tím zdůrazněno i to, že je určena zájemcům o tento okruh problematiky z ČR i SR.

Znění právních předpisů, s nimiž tato kniha pracuje, bylo uzavřeno k datu 30. 5. 2020. Text knihy byl diskutován a upravován po vzájemné diskusi spoluautorů, ale primárně byli autory jednotlivých částí tito spoluautoři:

Doc. JUDr. Renáta Bačárová, Ph.D., LL.M.

- spoluřešitelka výzkumného projektu,

- kapitola 3, kapitola 4.1, 4.3 (částečně) a kapitola 11.7.2.

Prof. JUDr. Martin Boháček, CSc.

- spoluřešitel výzkumného projektu,

- kapitola 2, kapitola 4.2 a 4.3 (většina), kapitola 11.7.1.

Ing. Barbora Rýdlová, Ph.D.

- spoluřešitelka výzkumného projektu,

- kapitola 6.2.2.

Ing. Pavel Svačina, Ph.D.

- vedoucí řešitel výzkumného projektu, zodpovědný za celou publikaci,

- předmluva, kapitoly 1, 5–10, 11 (kromě kap. 11.7) a Shrnutí závěrů, omezení a možných směrů budoucího výzkumu.

[1]  Tato kniha byla vypracována v rámci řešení úkolu grantu GAČR VŠE GA16-01383S –„Komplexní teoretický model pro odhad přiměřené výše finanční odměny za inovace vytvořené zaměstnanci“ kolektivem jeho řešitelů.

1

Úvod

1.1
Role inovací a kontroverze ohledně odměňování zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů

Inovace, včetně vynálezů, mají pro vývoj lidské společnosti velký význam. Vynálezy jsou hybatelem jejího technického vývoje, ale mají význam i pro celkový vývoj společnosti, uchování zdraví lidí a boj s nemocemi, ekonomický rozvoj a uspokojení potřeb lidí, resp. i vytváření jejich nových potřeb, zaměstnanost, vývoz vyspělých výrobků a obchod s nimi aj. Podle údajů Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) vzniká v Evropské unii (EU) 42 % HDP EU (přibližně 5,7 bilionu eur ročně), 38 % pracovních míst v EU a 90 % jejího externího obchodu v odvětvích, která aktivně využívají ochranu duševního vlastnictví, tedy patenty, průmyslové vzory, ochranné známky a práva autorská.1 Zvláště nyní, v 21. století, kterému dominuje volná hospodářská soutěž, a tedy neustálé hledání nových soutěžních výhod, jsou nehmotné statky, včetně vynálezů, považovány mnohdy za nejcennější aktiva společností.2

Tato nehmotná aktiva jsou nicméně velmi často plodem tvůrčí činnosti jednotlivých fyzických osob, které jsou v zaměstnaneckém či podobném poměru u různých organizací. Nové znalosti jsou tedy převážně vytvořeny jako přímý či nepřímý plod zaměstnaneckých úkolů. Moderní právo duševního vlastnictví z mnoha rozumných důvodů umožňuje, aby vlastnická práva k těmto nehmotným výsledkům uplatňovali zaměstnavatelé. Statistiky Světové organizace duševního vlastnictví (WIPO) uvádějí, že ve vyspělých ekonomikách jsou z 90 % přihlašovateli patentů organizace.3 Jelikož právo mnoha zemí nařizuje zaměstnavatelům vyplácet za uplatnění práv k zaměstnaneckým vynálezům určitou přiměřenou odměnu, významný podíl z celkových patentových přihlášek s sebou nese právě závazek přihlašovatele vyplatit takovou odměnu.

Zajímavost tématu odměňování zaměstnaneckých vynálezů^4 je dána také medializací vybraných zahraničních soudních sporů, ve kterých zaměstnanci získali velmi vysokou odměnu. Např. japonská společnost Nichia musela v rámci urovnání soudního sporu v r. 2005 vyplatit 8 mil. dolarů svému bývalému zaměstnanci za vynálezy spojené s LED diodami.5 Ve Spojeném království v r. 2009 soud nařídil společnosti GE Healthcare zaplatit odměnu ve výši 1,5 mil. liber za vynález z oblasti medicíny.6 Ve Francii získali původci na základě soudního rozhodnutí z r. 2000 odměnu 600 tis. eur za vynález z oblasti léčby rakoviny prostaty.7 Ve Švédsku v r. 2005 např. získal rozhodnutím švédské komise pro zaměstnanecké vynálezy^8 zaměstnaný vynálezce odměnu 1,9 mil. švédských korun za třetinový podíl na vynálezu (implicitně tedy pravděpodobně 5,7 mil. švédských korun pro všechny původce, pokud by žádali v daném sporu všichni).9

Jsou tyto částky hodně, nebo málo? Měli by vůbec zaměstnanci nějakou zvláštní odměnu dostávat, když za svou práci pobírají plat? Když použili materiální i nemateriální prostředky svého zaměstnavatele? Jak definovat „přiměřenost“? A jak ji definovat pro určité země, jako je Česká republika nebo Slovensko? Nemají z určitého úhlu pohledu pravdu ti, kteří hájí nulové odměny, a z určitého úhlu pohledu i ti, kteří hájí podstatné odměny? Jak vysoké jsou odměny v jiných zemích? Zejména tyto otázky si klade za cíl alespoň částečně zodpovědět tato kniha.

1.2
Stručný přehled literatury

Téma zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů je považováno za poměrně kontroverzní. Hlavním důvodem je, že se v něm potkávají principy patentového, pracovního a smluvního práva,10 jak schematicky ukazuje následující obrázek. Principy těchto norem se zde dostávají do určitého napětí.

Obr. 1 Právní úprava zaměstnaneckých vynálezů z hlediska právních oborů

Zatímco pracovní právo umožňuje zaměstnavateli obecně užívat výsledků práce svého zaměstnance, vlastnictví a užívání nehmotných výsledků v podobě vynálezů upravuje (v ČR) zákon o vynálezech a zlepšovacích návrzích, který umožňuje označit za tvůrce (původce) vynálezu pouze konkrétní fyzickou osobu. Smluvní ujednání zaměstnance a zaměstnavatele mohou navíc dále specifikovat vztahy v této oblasti. Právo zaměstnaneckých vynálezů tedy přestavuje určité „přemostění“ mezi zejména principy pracovního a patentového práva.11 Toto „přemostění“ je umožněno definováním práv a povinností zaměstnance a zaměstnavatele, přičemž hlavním majetkovým právem zaměstnavatele je uplatnit práva k danému vynálezu a dále s ním (v rámci zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích) neomezeně nakládat, a hlavní jeho povinností je vyplatit zaměstnanci určitou přiměřenou odměnu, která může být dodatečně doplacena.12

Jelikož zaměstnanec není ve vztahu k zaměstnavateli v rovné pozici a vyvoláním sporu by si mohl způsobit těžkosti z hlediska pracovního poměru, spory o výši této odměny nastávají zejména v situaci, kdy zaměstnanec opustil či hodlá opustit organizaci zaměstnavatele.13 Nárůst sporů v této oblasti někteří autoři dávají do souvislosti s klesající loajalitou zaměstnanců k zaměstnavatelům.14

Téma zaměstnaneckých vynálezů, jejich vlastnictví a odměňování, se stává důležitým tématem v 19. a na počátku 20. století, kdy narůstá jednak průmyslová výroba, ve které jsou aplikovány nové vynálezy, a jednak narůstá organizace práce formou zaměstnání v továrnách. Tyto trendy způsobují dynamický nárůst počtu patentových přihlášek podávaných organizacemi. Například v Německu narostl podíl patentů udělených podnikatelským subjektům z 15,4 % v r. 1890 na 33,5 % v r. 1910.15 V této době také dochází v Německu ke sporům o vlastnictví vynálezů vzniklých v zaměstnaneckém poměru a o příslušné odměny, se střídavým posilováním či oslabováním práv jednotlivých stran.16 Tyto diskuse vyústily v Německu nakonec v přijetí speciálního zákona o zaměstnaneckých vynálezech v r. 1957,17 který s drobnými úpravami platí dodnes. Tento zákon upravil přechod práv k vynálezu na zaměstnavatele a mj. i výplatu odměny zaměstnanci. Brzy po přijetí tohoto zákona, v r. 1959, následovalo také vypracování podrobných Pravidel pro odměňování zaměstnaneckých vynálezů,18 která rovněž principiálně platí dodnes.19 Tato pravidla nejsou právně závazná, nicméně jsou v Německu obecně akceptována a ve sporech o výši odměny standardně využívána.

Právní úprava zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů není nijak nadnárodně harmonizována, každá země si tedy tuto oblast upravuje sama. Podobně jako Německo se i některé další země vydaly cestou podrobné právní úpravy zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů ve speciálních zákonech (Švédsko, Dánsko, Norsko, Finsko). Jiné země, včetně České republiky či Slovenska, ponechávají relativně širokou úpravu v rámci svých zákonů, upravujících patenty na vynálezy. Nepoměrně odlišný přístup k zaměstnaneckým (podnikovým) vynálezům mají anglosaské země, kde zákonná úprava často vůbec není a tyto záležitosti podléhají převážně úpravě v rámci pracovní smlouvy mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem.20

Bez ohledu na právní úpravu a existenci nároku na odměnu v jednotlivých zemích, vlastnická práva k zaměstnaneckým (podnikovým) vynálezům a následně k patentům, pokud nějakým způsobem přímo či nepřímo vyplývají z pracovních úkolů zaměstnance, si nárokuje zaměstnavatel. Tento stav má mnohé praktické důvody, např. v tom, že organizace zaměstnavatele má prostředky a komplementární aktiva k tomu, aby byl vynález komercializován, případně v tom, že nese hlavní riziko spojené s komerčním uplatněním.21

Zajímavou skutečností je, že odměny za zaměstnanecké vynálezy existují napříč zeměmi, bez ohledu na to, jestli ta či ona země má či nemá zákonnou právní úpravu odměn. Například z USA, které zákonný závazek zaměstnavatele vyplácet odměnu nemají, pocházejí empirické výzkumy, zejména velkých podnikatelských subjektů, které ukazují odměny od jednotek tisíců dolarů^22 po relativně štědré odměny dosahující několik desítek tisíc dolarů pro významné vynálezy, ojediněle také ve formě nízkého procentního podílu na licenčních příjmech; často se objevuje i kombinace peněžních individuálních či týmových a nepeněžních odměn.23 Tuto praxi odměn v USA potvrzují i výzkumy na širších vzorcích. Průzkum mezi členy Intellectual Property Owners Association (IPO) zmiňuje dokonce ojedinělou maximální odměnu 10 mil. dolarů.24 Nejrozsáhlejší průzkum mezi podnikatelskými subjekty v USA uvádí, že 50 % z nich má určitý funkční systém peněžních odměn pro vynálezce (mimo běžný fixní plat).25

Existence peněžních odměn u podnikatelských subjektů v zemích bez relevantní zákonné úpravy indikuje určité přesvědčení nemalého počtu podnikatelů, že existence takových odměn v nějaké míře podporuje tvorbu inovací, případně jejich názor, že vynálezci si tyto odměny zaslouží. V literatuře ovšem existuje i řada názorů na opačné straně názorového spektra, ať už pocházejí ze zahraničí^26, nebo ojediněle i z ČR – tyto jsou doprovázeny otázkami typu „Jsou Spojené státy méně inovativní než Německo, když nemají zákonnou úpravu odměn?“ nebo „Není férové odměňovat zvláštní odměnou také tvůrce obchodních metod či jiných inovací“?27 Extrémní pohled na tuto problematiku nabízí teorie sebe-determinace (self-determination theory – SDT), která identifikuje hlavní faktory lidské motivace uvnitř člověka (intrinsic) namísto vně, tedy i namísto faktorů finančních (extrinsic). Velmi citovaná studie z tohoto směru naznačuje, že tato silná vnitřní motivace nastává (a naopak), pokud jsou naplněny tři hlavní psychologické potřeby člověka – má schopnosti (competence), je samostatný v rozhodování (autonomy), má sociální vztahy (relatedness).28 Je samozřejmě otázkou, do jaké míry jsou tyto aspekty kumulativně naplněny u většiny zaměstnanců-vynálezců. Některé navazující výzkumu ukazují např. i na to, že odměna (externí faktor) může zpětně posilovat vnitřní motivaci.29 Samotné dotazování podnikatelských subjektů a vynálezců snad nejlépe indikuje celkově částečnou motivační sílu peněžních odměn – např. v relativně starém výzkumu z r. 1964 první dvě místa na žebříčku četnosti hlavních motivů k vynalézání mezi vynálezci obsadily „láska k vynalézání“ a „touha zlepšovat“, nicméně finanční zisk se umístil hned na místě třetím.30 Zástupci amerických podnikatelských subjektů ve výzkumu z r. 1991 uvádějí v průměru mírný až střední pozitivní vliv peněžních odměn na tvořivost zaměstnanců.31 Dotazování německých vynálezců, kteří mají ze zákona vypláceny peněžní odměny za patenty, přináší smíšené výsledky. V jedné ze studií většina (59,5 %) vynálezců hodnotí vliv německého systému na tvorbu inovací pozitivně^32, v jiné, starší studii, zmiňuje pozitivní vliv jen 14,5 % zaměstnanců pracujících ve výzkumu a vývoji.33 Dotazování provedené v r. 2007 na vynálezcích z několika starších členských zemí EU v různých oborech přináší zjištění, že peněžní odměny mají určitou motivační sílu, nicméně nezdají se být faktorem nejvýznamnějším.34

Existuje také řada studií, které naznačují pozitivní vliv mezi výší odměn a určitým inovativním výstupem, v korporátní i univerzitní sféře. Pozitivní korelace mezi minulými peněžními odměnami a následnými počty udělených patentů je evidována v rané éře 1877–1913 v Německu.35 Pozitivní závislost naznačuje také výzkum na japonských datech – ten zkoumá vliv zvýšených firemních odměn za vynálezy na počet a kvalitu patentů. Závislost vychází dobře na kvalitu patentů, nikoliv na jejich prostý počet (kvantitu). Efekt je silný pro malé podnikatelské subjekty.36 Statisticky významná závislost mezi peněžními i nepeněžními odměnami a počty udělených patentů je nalezena i na vzorku amerických podnikatelských subjektů – nepeněžní odměny se zdají být neefektivní u malých podnikatelských subjektů; konstatován je významný efekt u vyšších částek (50 tis. dolarů). Některé výzkumy zdůrazňují zejména sílu odměn, byť nízkých, za účelem získávání inovací od zaměstnanců.37

Nicméně plošné dokazování efektu peněžité odměny za vynález na motivaci vynalézat je ve firemní sféře poměrně složité, neboť faktorů (vnitřních i vnějších), které mají vliv na spokojenost zaměstnance a jeho tvořivost, je jistě celá řada. Z těchto důvodů někteří autoři doporučují budovat motivační programy a související odměny více v souladu s různorodými profily a potřebami zaměstnanců. V této souvislosti je nabízen např. systém „kafeterie“ čili systém, ve které si sám vynálezce určí odměňovací mechanismus, které nejlépe odpovídá jeho užitkové funkci,38 případně systém, který odpovídá hlubším psychologicko-motivačním potřebám zaměstnance.39

Problémy spojené s odměňováním zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů ve firemní sféře je dán z velké části také tím, že klíčovým faktorem, který by měl být při výši odměny zvažován, je napříč různými zeměmi přínos či hodnota, kterou vynález přináší zaměstnavateli z užití vynálezu.40 Většina podnikatelských subjektů ovšem užívá vynález v rámci svých produktů a odhadnout tak přínos vynálezu je v mnoha situacích velmi obtížné, neboť na produktu se podílí kromě daného vynálezu celá řada dalších hmotných i nehmotných aktiv. Proces odhadu tak generuje pro podnikatelské subjekty dodatečné náklady. Tyto jsou odhadovány na poměrně vysoké zejména v Německu, kde funguje standardizovaný přístup ke kalkulaci odměn.41

Naopak příznivá situace pro výpočet odměn je ve sféře nevýrobních organizací, které komercializují vynálezy pouze externí cestou, nejčastěji formou licence (univerzity, jiné výzkumné organizace). Komerční přínosy z těchto vynálezů jsou tedy dány příjmy z externí komercializace, přičemž z hlediska férovosti se řeší např. podíl na těchto příjmech pro vynálezce.42 Tento způsob komercializace a odměňování umožňuje provádět na poli univerzit a výzkumných organizací o něco přesnější výzkumy na těsnost vztahu mezi výší odměn a výší souvisejících příjmů z licencí. Tyto empirické výzkumy vesměs potvrzují validitu faktoru odměny na inovativní výstup těchto organizací.43 Nicméně je jasné, že i v této oblasti nejsou odměny jediným faktorem, jak naznačuje výzkum ve Španělsku a Portugalsku, kde zavedení takových odměn nenastartovalo růst patentů a příjmů z licencí, což, jak autoři uvádějí, může být dáno komerční nezajímavostí produkovaných vynálezů.44

Celkově tedy lze vyjádřit názor, že peněžité odměny z hlediska teorie i praxe motivace určitou funkci mají, což dokládá jejich existence i v zemích bez zákonných pravidel v otázce odměn. Nicméně je otázkou, jestli jsou ve všech případech (či alespoň ve většině případů) nutnou podmínkou kreativity a vzniku zajímavých inovací. Rozhodně se ale zdá být, že nejsou samy o sobě podmínkou postačující. Otázkou ovšem je, jestli odměnu za zaměstnanecký vynález vnímat pouze optikou motivace zaměstnanců (pohled zaměstnavatele), nebo i pohledem kompenzace za zvláštní výkon (pohled zaměstnance).

V rámci české literatury se tématu zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů věnuje nejsystematičtěji Čada.45 Ten věnuje jednak velký podíl svých textů právním otázkám, řadu zajímavých podnětů nabízí ale také k samotnému odměňování – např. zmiňuje ve vztahu k povinnosti odměny nepodstatnost skutečnosti, zda zaměstnavatel podá na uplatněný vynález patentovou přihlášku,46 nutnost nějakým způsobem pracovat se čtyřmi zákonnými kritérii rozhodnými pro výši odměny,47 vhodnost vypracovaného interního organizačního předpisu v této otázce,48 zásadně odlišné postavení zaměstnaného původce od nezávislého vynálezce a jeho dopad do výše odměny.49 Diskutuje také, zda je v souladu s českým právem vyplácet různé paušální odměny při uplatnění práv zaměstnavatelem či v dalších fázích života patentové přihlášky – zde namítá, že vyplácení výhradně těchto odměn není v souladu s právem, neboť zde nejsou zohledněna čtyři zákonná kritéria.50 Čada také navrhuje možné řešení přínosu vynálezu formou úspory či podílu na zisku, a stejně tak upozorňuje na nutnost zohlednit podíl odměňovaného vynálezu na celém výrobku.51 Tento autor také zmiňuje existenci vynálezů se zvláštními přínosy (v oblasti hygieny, životního prostředí či bezpečnosti), palčivé otázky spojené s definováním relevantních nákladů pro účely kalkulace relevantního zisku či otázku zjevného nepoměru mezi vyplacenou odměnou a přínosy – upozorňuje, že tento problém odpadá, pokud je odměna vyplácena na bázi metody licenční analogie.52

Pro úplnost tohoto stručného přehledu literatury dodejme, že spory o výši odměn řeší některé země v první instanci formou mimosoudní dohody u speciálně vytvořených poradních komisí vytvořených při národních patentových úřadech (tak se děje např. v Německu, Francii, Švédsku), ve většině jiných zemí, včetně České republiky a Slovenska, takové speciální komise neexistují, a spor tedy směřuje přímo k soudu.

Tyto i některé další prameny k tématu zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů uvádíme v dalším textu v rámci naší vlastní analýzy témat souvisejících s přiměřeným odměňováním.

1.3
Výzkumné otázky

Náš výzkum shrnuje následující obecná centrální výzkumná otázka:

„Jak vnímat přiměřenost při odměňování zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů?“

Pro zodpovězení centrální výzkumné otázky jsme formulovali a hledali odpovědi na řadu dalších výzkumných podotázek, tak jak se objevovaly v průběhu výzkumu. Jedná se zejména o tyto podotázky:

- Jak různé právní koncepce nahlížejí na přiměřenost odměny?

- Jaké různé ekonomické koncepce a teorie nahlížejí na přiměřenost odměny?

- Jak nahlíží česká a slovenská právní úprava na odměnu – historicky i v současnosti?

- Do jaké míry je česká a slovenská právní úprava odlišná od právní úpravy v jiných zemích, zejména v Německu?

- Které evropské země představují hraniční přístupy k odměňování?

- Jak odměňují české podnikatelské subjekty a univerzity?

- V jaké výši se pohybují odměny ve vybraných zemích?

- Která hlavní kritéria brát do úvahy při diskusi nad přiměřeností odměňovacího systému?

- Který systém odměňování se jeví v podmínkách ČR a SR jako optimální?

Během výzkumu vyvstala i celá řada dalších otázek, které souvisejí s právními aspekty zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů, a na které se tedy pokouší alespoň do určité míry odpovědět část této publikace v kap. 2–4. Zejména se jedná o tyto otázky:

- Byla právní úprava vynálezeckého práva v předválečném Československu natolik efektivní, že podstatně přispěla k „technickému zázraku“ v počtu vytvořených, přihlášených i zaváděných vynálezů, v nichž tehdy naše společná země patřila k nejvyspělejším na světě?

- Podporovala tehdejší právní úprava tvorbu a přihlašování, resp. i zkoušení vynálezů i účast v patentových sporech drobnými vynálezci v zaměstnaneckém poměru, kteří byli relativně nemajetní?

- Upravovala zvlášť zaměstnanecké (podnikové) vynálezy, resp. vytvořené ve služebním poměru a odměny za ně nebo to ponechávala smlouvám mezi zaměstnanci a zaměstnavateli, popř. vnitřním předpisům?

- Jak do aktivity vynálezců i jejich zaměstnavatelů zasáhly zásadní ekonomické změny v letech 1945–1948?

- Byla úprava v letech 1950–1989 příznivá pro tvorbu a pro efektivní zavádění vynálezů?

- Existovala v této době podrobná úprava určení odměn vynálezců tzv. podnikových vynálezů a přispěla k jejich tvorbě a zavádění do praxe?

- Jaká byla koncepce pro podnikové vynálezy v době liberalizace – v 60. letech (zejména v r. 1968) a jaká pak v době tzv. normalizace?

- Jak se vývoj vynálezeckého práva vyrovnal se zásadní ekonomickou změnou po roce 1990 a pak i s rozdělením státu na ČR a SR a jaký byl vývoj tohoto oboru v těchto nástupnických zemích do současné doby?

- Jak reagoval vývoj vynálezeckého práva v ČR na zásadní změnu soukromého práva v r. 2012 při přijetí (nového) občanského zákoníku (účinnost od r. 2014), a to u terminologie i pojetí věci?

- Jaká je povaha zaměstnaneckého (podnikového) vynálezu, resp. právních vztahů dotýkajících se ho, jeho jednotlivých částí?

- Je právní úprava podnikových vynálezů v současné době v právu ČR dostatečná, nejsou mezi jednotlivými typy ochrany výsledků tvůrčí práce zaměstnanců (vynálezy, průmyslové vzory, autorská díla) rozdíly, jaké lze dát návrhy de lege ferenda?

- Jaká je role smluvních ujednání a vnitřních předpisů, jak chápat jejich povahu? Je to podobné i u vynálezů na univerzitách, zejména vytvořených za účasti studentů?

- Je dostatečná právní úprava odměn zaměstnanců-původců z hlediska jasných kritérií výpočtu, doby, za niž se určuje, doby, do kdy má být vyplacena a popř. vymáhána (promlčení)? Má být spíše podrobnější nebo stačí obecnější?

- Postačuje současná právní úprava ke stimulaci přihlašování k ochraně nemajetnými zaměstnanci-původci, když zaměstnavatel neprojeví o patentování zájem?

- Je upraveno rychlé a levné řešení sporů o to, zda jde o zaměstnanecký (podnikový) vynález a o odměnu za něj?

- Je zvlášť upravena odměna za aktivní účast na zavádění vynálezu do praxe a za upozornění na možnost zavedení vynálezu u právního subjektu, kde dosud zaveden nebyl, a měla by tato úprava efekt?

- Jaké jsou spory o zaměstnanecké (podnikové) vynálezy v ČR/SR v současné době zejména ohledně odměn původců, lze z jejich výsledků dovodit podněty pro praxi či právní úpravu?

- Jak je tvorba zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů ovlivněna finanční podporou výzkumu, vývoje a inovací z veřejných prostředků, zejména na univerzitách a ve výzkumných ústavech?

- Je úprava zaměstnaneckých vynálezů harmonizována v právu EU, resp. evropského patentu a jaký vývoj lze předpokládat?

- Jak jsou zaměstnanecké vynálezy a odměny za ně upraveny v právu vybraných zemí kontinentálně-evropských, zejména v Německu, a v zemích anglo-amerického práva? Lze se v některých aspektech inspirovat pro tuzemskou úpravu?

1.4
Koncepční rámec

Cílem našeho výzkumu není použít určitý teoretický rámec a v rámci něj testovat hypotézy. Cílem této knihy je právě vytvořit koncepční rámec pro diskusi o přiměřenosti odměny za zaměstnanecký (podnikový) vynález, neboť ten v současné době neexistuje. Tento koncepční rámec se pokoušíme vytvořit skrze cíle formulované v kap. 1.3 a metody popsané v kap. 1.5.

V rámci tématu zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů jsou ve stávající literatuře již nějak řešeny dílčí otázky typu rozdílnosti právních koncepcí (kontinentální vs. anglosaský),53 téma odůvodněného vlastnictví těchto vynálezů zaměstnavateli,54 téma rozdílnosti přístupů různých zemí k odměňování,55 jsou popisovány konkrétní právní úpravy v dílčích zemích,56 průzkumy výše a struktury odměn v určitých zemích či regionech^57 a v neposlední řadě je řešena otázka motivační síly v souvislosti s existencí zákonných závazků zaměstnavatelů tyto odměny vyplácet.58 Otázka přiměřenosti nicméně nijak systematicky a obecně řešena není, až na relativně hraniční pohled z pohledu teorie motivace.59

V návaznosti na centrální výzkumnou otázku „Jak vnímat přiměřenost při odměňování zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů?“ je v této publikaci prostřednictvím dílčích analýz a zjištění poskytnut širší (koncepční) pohled právě na téma přiměřenosti. Tento pohled v sobě na jedné straně integruje zmiňované dílčí koncepty obsažené v literatuře, na druhé straně ale naše práce přináší (jak věříme) nové poznatky – jak v podobě empirických, tak v podobě zapojení nových teoretických pohledů do tohoto tématu.

1.5
Metody výzkumu

Metody použité v našem výzkumu jsou jak kvantitativní, tak kvalitativní, přičemž primární je přístup kvalitativní, přístup kvantitativní pak doplňkový. V rámci kvalitativního přístupu používáme ve velké části metodu případové studie (case study).60, 61 Tato metoda je ve větší či menší míře použita především v částech uvedených v následující tabulce. Ke zpracování rozsáhlých textů pro analýzu případů slouží také obsahová analýza (content analysis)62.

Tab. 1 Přehled využití výzkumné metody případové studie v jednotlivých částech publikace

Téma

Co je případ?

Kapitoly

Hloubkové šetření systémů odměňování ve vybraných českých společnostech

Systém odměňování v konkrétní společnosti

8

Hloubkové šetření systémů odměňování na veřejných českých univerzitách

Systém odměňování na konkrétní univerzitě

7

Hloubková analýza (komparace případů) dvou klíčových soudních rozhodnutí ve Velké Británii

Soudní případ

6.2.2

Analýza (komparativní) právních úprav vybraných zemí ve vybraných parametrech

Právní úprava dílčí země

2–4

Analýza historické právní úpravy v českých zemích (longitudinální analýza)

Relevantní právní úprava dané země

2.2–2.3

Úkolem kvalitativního výzkumu v naší práci je zejména zkonstruovat kategorie, témata, případně také hypotézy,63 které vytvoří diskusní a interpretační rámec pro otázku „přiměřenosti odměny“. Z části jsou zde také výstupem určitá kvantitativní data (např. výše odměn v dílčích českých podnicích či univerzitách), nicméně toto jsou zjištění v určitém kontextu a na menších vzorcích dat.

Přístup kvantitativní využíváme především v části analýzy soudních odměn (resp. odměn plynoucích ze smírčích řízení) ve vybraných zemích. Úkolem této části je poskytnout informace pro diskusi o přiměřenosti pohledem částek, které jsou přiznávány soudy (smírčími komisemi) v jiných zemích.

Texty analyzující právní aspekty zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů dále využívají dalších metod, jak logickou metodu, zahrnující analýzu právních úprav, judikátů i odborné literatury, jejich syntézu k vyjádření návrhů de lege ferenda i doporučení pro praxi typu de lege lata, indukci i dedukci, ale i metodu exaktní (kvantitativní, zejména u statistických údajů), sociologickou, resp. i ekonomickou – u rozboru celkového prostředí při posuzování příznivého či méně příznivého účinku na tvorbu zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů a jejich zavádění do praxe, systémovou a metodu právní komparace jak mezi oběma právními systémy navzájem, tak i právních úprav ve vybraných dalších zemích, kde česká či slovenská úprava bude chápána jako základ srovnávání (tzv. comparatum) a úprava jiné země jako prvek srovnávaný (tzv. comparandum) i s vyjádřením prvků shodných či podobných nebo naopak odlišných (tzv. tertium comparationis), zejména jako základ případné inspirace pro návrhy úpravy domácího práva. Bude se jednat i o tzv. mikrokomparace při srovnávání jednotlivých právních nástrojů a institutů.64

1.6
Použitá data

Analýza právních aspektů zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů se opírá zejména o samotné zákony jednotlivých zemí v této oblasti, včetně dílčích analýz těchto úprav, zpracovaných autory v daných zemích. Tyto zdroje jsou citovány přímo v relevantních kapitolách.

Empirická analýza se opírá jednak o vlastní sběr primárních dat a jednak o zpracování získaných sekundárních dat. Primární data byla autory této publikace sbírána v rámci tématu odměňování na českých univerzitách (kap. 7) a odměňování u českých podnikatelských subjektů (kap. 8). Sekundární data byla použita pro kvantitativní analýzu (kap. 9). Jelikož se jedná o různý typ dat a různou velikost vzorků, popisujeme analyzovaná data vždy v rámci relevantních kapitol.

2

Zaměstnanecké (podnikové) vynálezy v českém právu

Dílčími cíli výzkumu právních aspektů zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů a odměn za ně jsou:

- Zjistit současnou právní úpravu v ČR a na Slovensku a problémy, které v nich v současné době existují, a to jak v textu zákonů, tak zjištěné v soudní judikatuře, popř. v doktrinálním výkladu v odborné literatuře. Ze zjištěných nedostatků budou podána doporučení pro jejich řešení podle současné úpravy v praxi, tzv. de lege lata, a také návrhy na změnu právní úpravy (novelizaci), tzv. de lege ferenda.

- Řešení použitých pojmů, zejména vhodnosti pojmu „podnikový“ vynález v právu ČR ve vazbě na terminologii (nového) občanského zákoníku i koncepci nehmotné věci. Srovnány budou i úpravy ochrany navazujících výzkumných řešení – zaměstnaneckých (podnikových) užitných vzorů, zaměstnaneckých průmyslových vzorů, zlepšovacích návrhů a zaměstnaneckých autorských děl, zejména počítačových programů, pokud by popř. mohly být výjimečně současně chráněny patentem jako vynálezy.

- Zjištění koncepcí právních úprav zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů v některých dalších zemích (zejména v Německu) a posouzení možné inspirace pro domácí právní systémy obou zemí z komparace s úpravou v uvedených dalších zemích. Předpokládáme, že rozbor současné úpravy bude dostatečným rámcem pro úvahy o koncepci a metodice odměn původců, zejména z hlediska efektivnosti právní úpravy jednotlivých kritérií odměn, včetně posouzení smluvních ujednání a vnitřních předpisů a posouzení praxe v této otázce v obou zkoumaných zemích i v dalších zemích.

- Vzhledem k tomu, že ČR i Slovensko prošly etapou společné historie, ve které se právní úpravy i nástroje měnily, je dílčím cílem i zjištění těchto historických úprav v Československu, zejména v etapě centrálně řízené ekonomiky, kdy byly vydány podrobné úpravy odměn původců vynálezů vytvořených v podnicích i osob aktivně se účastnících na zavádění vynálezů a posouzení efektivnosti těchto úprav ve srovnání se současnou situací.

2.1
Úvod k právní problematice zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů

2.1.1
Význam patentového práva a zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů obecně a v české společnosti

Zvláštní výlučná absolutní práva k vynálezům mají historický původ, o nějž se pak opírají různé teorie vysvětlující důvod takové ochrany, a to od privilegií panovníka (monopolů – patentů) přes přirozenoprávní vlastnickou teorii (tvůrce má k výsledku své práce, byť byl nehmotný, výlučné vlastnické právo, stejně jako ke hmotné věci),65 teorii mimořádného výkonu, za nějž si tvůrce zaslouží zvláštní postavení, teorii výronu osobnosti tvůrce do jeho nehmotného výsledku (především v oblasti autorského práva), teorii ochrany jako stimulace k další tvorbě a především k vydání mimořádných výdajů nutných k zavedení výsledku do praxe, až po popírání potřebnosti zvláštní ochrany v komunistických koncepcích, resp. i v některých současných ekonomických teoriích.

Kritika patentového práva se zčásti opírá o mýty – např. o tom, že vedou k utajení vynálezů, avšak vynálezy jsou veřejně přístupné každému z patentových spisů, utajených vynálezů je mizivý počet.66

I když v historii, a to nejen v 18.–19. století, kdy došlo k velkému nárůstu vynálezů v evropské praxi jako klíčový prvek v tzv. průmyslové revoluci, ale ještě v první polovině 20. století byly vynálezy tvořeny jednotlivci, stala se v souvislosti s organizací hospodářské činnosti ve výrobních právnických osobách při podnikání, výzkumu a vývoji ve výzkumných ústavech, ve státních institucích (např. v armádě, bezpečnosti či jiných správních útvarech státu) a na univerzitách rozhodující tvorba zaměstnanci k plnění jejich úkolů ze zaměstnaneckého vztahu (na univerzitách zčásti i studenty ve studijním poměru). Vyplývá to z podílu přihlášek vynálezů k patentování podaných právnickými osobami, i když osobou vynálezce jsou vesměs osoby fyzické. Je to nejen v zemích kontinentální Evropy, v Číně, Japonsku a Jižní Koreji, ale i v zemích anglo-amerického právního systému.67 Podobně je to i ohledně praxe v ČR.68

Jak ještě uvidíme dále v rámci přehledu historie právní úpravy zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů na území České republiky, byl podíl zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů na jejich celkovém počtu ještě výraznější v době centrálního řízení ekonomiky tzv. socialismu. Platí to i pro současný stav podílu přihlášek vynálezů k patentování v ČR, resp. v EU obecně. Výhodou pro tvořivého zaměstnance je, že může v pracovním poměru u zaměstnavatele získat cenné informace a zkušenosti, které by jinak neměl, včetně technických problémů, které u něho zjišťuje, a potřeb je překonat, i z literatury a vybavení, popř. látek, které má u zaměstnavatele k dispozici a může je využít pro zkoušení nových postupů a výrobě prototypů. Iniciativa k jeho tvorbě mnohdy vychází z jeho pracovních úkolů zejména ve vědecko-výzkumné instituci, při řešení grantu, ve vývojovém a konstrukčním oddělení výrobního závodu, někdy navazuje na předchozí vývoj včetně neúspěšných nápadů.69 V období centrálně řízené ekonomiky byly k tomu dokonce povinně vyhlašovány tzv. plány tematických úkolů.70

Plyne z toho, že je velmi potřebné prozkoumat nejen vlastní metodiku a postupy stanovení odměn pro původce zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů, ale i jejich zasazení do daného právního systému, z něhož se odměny odvozují a který je limituje, a především právní rámec vynálezeckého práva. Plyne z toho význam vynálezeckého práva, který často není doceňován, včetně posouzení, do jaké míry přináší zaměstnavatelům stimulaci k efektivnímu zavádění a šíření těchto vynálezů, resp. jaká je koncepce vynálezeckého práva, zda a jak ovlivňuje nejen odměny původcům, ale celé prostředí těchto procesů, klíčových pro další rozvoj společnosti.

2.1.2
Pojem zaměstnaneckého (podnikového) vynálezu

Pojem „zaměstnanecký (podnikový) vynález“ lze dovodit z vymezení v právní úpravě českého zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích, a sice jako vynález, který vytvořil původce ke splnění úkolu z pracovního poměru, z členského nebo jiného obdobného pracovněprávního vztahu.71 Tímto termínem bude v této publikaci označován i typ vynálezu, ke kterému měl právo na patent či jinou ochranu zaměstnavatel, resp. v předchozí terminologii ve vývoji práva na území Českých zemí a Slovenska podnik.

Výraz „podnikový“ byl použit v citovaném textu československého zákona v r. 1990 v kontextu tehdejší terminologie, ještě navazující na předchozí úpravy z období centrálně řízené ekonomiky, kde byly organizace, kterým příslušela správa vynálezu, označeny jako „podniky“, např. „státní podniky“ či předtím i „národní podniky“, ale popř. i na koncepce „podnikového vlastnictví“ z r. 1968. Pojem podnik však byl již koncem roku 1991 definován v § 5 obchodního zákoníku jinak, a sice jako předmět vlastnictví podnikatele, a nikoliv jako sám podnikatelský subjekt. (Nový) občanský zákoník ČR v účinnosti od r. 2014 již pojem podnik zcela opustil. To ovšem zpochybnilo terminologickou správnost výrazu „podnikový vynález“ v českém právu, má-li být terminologie celého právního odvětví soukromého práva jednotná a určována právě občanským zákoníkem jako základem odvětví.

Proto pokládáme za vhodnější výraz „zaměstnanecký“, protože je v právu ČR použit k pojmenování i u jiných výsledků tvůrčí činnosti vytvořených zaměstnanci u zaměstnavatele – zaměstnanecký průmyslový vzor či zaměstnanecké autorské dílo – a je nově použit jako zákonný ve vynálezeckém právu SR (Slovenské republiky). Pro jednotu terminologie v této publikaci, pojednávající o českém i o slovenském právu, zvolil autorský kolektiv společný teoretický termín „zaměstnanecký (podnikový) vynález“, obsahující jak výraz „zaměstnanecký“ jako terminologicky a teoreticky přesnější vzhledem k nové terminologii v ČR a zákonné úpravě na Slovensku, tak i pro porozumění adresátů publikace v praxi ČR, kteří jsou zvyklí používat dosavadní zákonný výraz v ČR „podnikový“ – pro jeho problematické aspekty uvedený v závorce. Podrobnější rozbor tohoto výrazu v historických předpisech Československa obsahuje tato publikace v dalších částech.

2.1.3
Zaměstnanecké (podnikové) vynálezy v rámci výzkumu, vývoje a inovací

V kap. 2.1.1. jsme uvedli význam zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů a jejich právní úpravy ve společenském vývoji. Je ale třeba si uvědomit, že zejména od 2. poloviny 20. století nejsou osamoceným prvkem v procesu výzkumu, vývoje a inovací. Jsou důležitou částí mozaiky právních vztahů, kde kromě tvorby a právní ochrany vynálezů existuje soustava institucí i právních nástrojů, které vzájemně spolupůsobí. Teprve z jejich uspořádání a z koncepce vlastnického práva v dané zemi (která byla např. podstatně odlišná v období centrálně řízené ekonomiky, jak dále uvidíme) vyplývá efekt tvorby a odměňování vynálezů i celého vynálezeckého práva, resp. od toho by se teprve měla odvíjet koncepce odměňování původců zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů.

Tvorba a uplatňování vynálezů v současné době neprobíhá jednolitě, ale v určitých etapách, fázích, které na sebe navazují a někdy se i prostupují, pro něž je typická rozdílnost právního postavení vynálezců, podnikatelských, popř. i jiných zaměstnaneckých subjektů, státních orgánů a nástrojů jejich podpory, smluvních vztahů aj. Tento proces lze rozdělit do fáze invenční (tvorby vynálezů, poznávací) – výzkumu a vývoje a fáze inovační (implementační, realizační), v níž dochází jak k zavádění vynálezů do výroby, tak k šíření výrobků a technologií, v nichž jsou vynálezy zhmotněny – jejich uplatnění na trhu včetně poskytování práv k nim.

Významný je již tzv. předinovační průzkum – získávání poznatků o tom, co by mělo být řešeno či vytvořeno, přičemž vzrůstá význam patentových informací, resp. informatiky vůbec, tedy tzv. stavu techniky, včetně kolidujících vynálezů založených v patentových spisech či technické literatuře, užitných vzorů nebo autorskoprávně chráněných počítačových programů. Tyto informace by měly být získávány systematicky a včas, ještě ve fázi tvorby nehmotného statku, aby mohl být výzkum či vývoj včas zastaven či obrácen jiným směrem, čímž je možno předejít zbytečným nákladům, popř. soudním sporům. Jeho součástí by mělo být i strategické rozhodnutí, zda dát přednost vlastnímu výzkumu a vývoji nebo nabytí licence či odebrání hotových nových výrobků, komponentů či technologií od konkurenta, popř. zda si řešení objednat u jiného subjektu, např. na univerzitě či ve výzkumném ústavu, ale i s případným rozdělením výzkumných úkolů, specializací, a to i se státním sektorem či se státní (veřejnou) podporou ve formě grantů nebo v přeshraničním společném výzkumu.

Výzkum se obvykle člení na základní (badatelský), který obvykle nemá specifický praktický cíl, a aplikovaný (užitý), jenž výsledky základního výzkumu transformuje do praktických užití. Základní výzkum se obvykle člení na čistý (teoretický) a orientovaný, který je zaměřen na konkrétně formulované, i když ne na přímo uplatnitelné, cíle.

Vývoj je obvykle zaměřen na rozpracování výsledků výzkumu na podmínky konkrétního realizátora – zaměstnavatele a v této fázi obvykle dochází k tvorbě zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů. Výstupem z řešení výzkumu je obvykle teoretický článek, dokumentace, výzkumná zpráva, u vývoje je to projekt, konstrukce, prakticky zaměřená dokumentace či realizační projekt, počítačový program, prototyp, poloprovoz. V praxi se však jednotlivé etapy prostupují a přesné hranice mezi nimi nejsou, a proto se v české i světové praxi obvykle používá podvojný výraz „výzkum a vývoj“ (R&D). Je obvykle soustředěn na výzkumných ústavech, univerzitách, popř. na vývojových odděleních výrobních organizací.

Na univerzitách je důležité centrum či oddělení transferu technologie, které řeší nejen přihlašování vynálezů vytvořených na univerzitě či ve výzkumném ústavu k patentování (včetně patentování v zahraničí cestou PCT^72 či ve formě evropského patentu^73), ale především hledá výrobce – realizátory výsledků řešení v praxi, uzavírá s nimi licenční smlouvy anebo naopak vystupuje jako zhotovitel díla ve vztahu s objednatelem ze sféry praxe. Efekt práce takových oddělení je pro úspěch vynálezecké činnosti klíčový. U výrobních organizací je pak obvykle soustředěn do center nadnárodních korporací. Výzkumem a vývojem na objednávku se zabývají i malé společnosti, někdy i vytvořené ke konkrétnímu tématu řešení, popř. může jít i o spoluřešitele či poddodavatele části řešení (podřešitele), popř. i ve více stupních.

Inovační fázespočívá v realizaci (implementaci) výsledků výzkumu a vývoje a zahrnuje následující etapu mezi vývojem a rozběhnutím nové (sériové) výroby. Sem patří i prosazení nových výrobků na trhu, marketing, někdy i obchod s právy k vynálezům (licence či podlicence, převody patentů), nedošlo-li k němu již v předchozí etapě. Důležité jsou zde další subjekty inovačního procesu – uživatelé, což mohou být jak právnické osoby, tak fyzické osoby, včetně společností, které pomáhají uživatelům v řádném zavedení či užívání nového řešení, poskytují licence konečným uživatelům, informace aj. Vynálezci sami a někdy i realizátoři (producenti) obvykle tuto etapu nezajišťují, věnují se dalšímu výzkumu či realizaci, ale mají mnohdy obchodní oddělení nebo distribuční systém.

Samozřejmě, specializované právní služby zde poskytují patentoví zástupci a advokáti. Úřad průmyslového vlastnictví na rozdíl od nich nezastupuje fyzické či právnické osoby před orgány státní správy a před soudy, ale nabízí přihlašovatelům vynálezů a dalších předmětů ochrany v rámci své činnosti i základní poradenství, nejde však o služby právní, ale informační a vzdělávací. Specifikem prací v oblasti výzkumu, vývoje a inovací je tvůrčí prvek, rozhodování za stavu rizika (nejistý je výsledek výzkumu, ale i úspěšnost nového výrobku na trhu, včetně odborného zjištění, že zvažované řešení nelze uskutečnit – tzv. negativního výsledku), překračování hranic dosavadního poznání. Vynálezci jsou obvykle úzce specializovaní a obtížně zastupitelní, což představuje pro zaměstnavatele jejich význam a hodnotu, ale na druhé straně obtížně nalézají uplatnění u jiného zaměstnavatele v dané zemi, který by byl na jejich tvůrčí práci specializovaný, což je příznačnější pro kontinentální země a ekonomiky. Ovšem zejména v souvislosti s někdy zásadními společenskými i ekonomickými změnami v průběhu vývoje dochází občas ke změnám, které efekt vynálezecké činnosti zhatí anebo naopak podnítí – např. v době války, při znárodňování soukromých podniků koncem 40. letech a v 50. letech a při privatizaci v 90. letech 20. století.74 K takové změně možná dojde i v souvislosti s celosvětovou pandemií nemoci covid-19 v současné době.

2.1.4
Výzkum, vývoj a inovace v období centrálně řízené ekonomiky a úloha práva

Vynálezy jako nehmotné statky je třeba odlišit od hmotných předmětů, ale i od absolutních subjektivních práv k nim, např. vynález jako nehmotný statek od práv plynoucích z patentu jako ochranného dokumentu vydaného k vynálezu, resp. i od relativních práv, plynoucích např. z udělené patentové licence. Oba typy těchto práv jsou převoditelné – obchodovatelné v hospodářské soutěži, což podporuje jejich stimulaci na zavedení do praxe i šíření nových řešení ve společnosti.

V období centrálně řízené ekonomiky však byla zbožní povaha nehmotných statků popírána, neboť hodnota byla v marxistické teorii spojována až s hmotnou podobou produktu, do níž nehmotný statek vstupoval, byla-li práce, která k jeho tvorbě vedla, vynakládána jako „produktivní“. Proto bylo zrušeno výlučné právo a zavedena tzv. nevýlučná „ochrana“ vynálezu, spočívající v právu všech socialistických organizací na využívání vynálezu. Tím se ovšem eliminovala přirozená ekonomická stimulace organizací – realizátorů na rychlém a efektivním zavedení do praxe. To pak vedlo k náhradní formě „stimulace“ v podobě centrálně stanovených a mocí vynucovaných povinností k zavádění nehmotných výsledků do praxe, mnohdy proti vůli realizátorských podniků, k mnohaletému plánování výzkumu, vývoje a inovací v situaci, kdy nový technický nápad by mohl při okamžitém využití přinést značné přínosy. Bylo to těžkopádné a neúčinné.

Do těchto problémů vyústil vnitřně rozporný charakter inovačních procesů – jejich rozčlenění na dílčí etapy s rozdílnou povahou činností, jak byly výše popsány. Ty lze stěží překonat administrativními opatřeními centra státu. Proto byla snaha přenést úlohu ekonomické stimulace výrobce na obchodní podniky, které měly na výrobce vyvíjet tlak na modernizaci v rámci vztahů mezi uživatelem (distributorem) – obchodním podnikem a realizátorem – výrobcem.75

V 90. letech, kdy probíhala privatizace státních podniků, docházelo ke změnám vlastníků, kteří vstupovali do nových obchodních korporací mnohdy na kratší dobu a pak svůj podíl opět převáděli na nové společníky, občas i zahraniční, a ti problematice zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů a jejich právní ochrany nevěnovali dostatečnou pozornost, zejména v menších společnostech. Ve velkých, jako je např. Škoda Auto Mladá Boleslav, naopak byli zahraniční partneři nositeli snahy po stimulaci a využití zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů. Stejně tak je patrná stimulace k vynálezecké činnosti na univerzitách.

2.2
Historie patentového práva a zaměstnaneckých vynálezů na území České republiky

2.2.1
Patentové právo a zaměstnanecké (podnikové) vynálezy v Československu v období 1918–1945

2.2.1.1
Vynálezecké právo a zaměstnanecké vynálezy před r. 1918

Jak jsme již uvedli výše, byly vynálezy rozhodujícími milníky již v dávném procesu vývoje lidské společnosti (kamenné nástroje z pazourku, sekeromlat, luk, oheň, zpracování předmětů z kovů, kolo, pluh aj.) a osoby, které měly hlubší znalosti o světě okolo lidského rodu či kmene, halené obvykle do mýtických představ a souvislostí, měly výjimečné postavení šamanů. Nelze samozřejmě hovořit o zvláštním vynálezeckém právu, ale v literatuře se uvádí jako nejstarší zmínky o vynálezeckém právu, že se zachoval záznam řeckého filozofa Athenaeuse z konce 2. stol. n. l. o privilegiu z řeckého městského státu Sybaris, že každý, kdo vynalezl svůj nový pokrm, měl výlučné právo ho vyrábět během jednoho roku. Již tehdy byla zdůrazněna stimulační funkce této výsady – „aby se i jiní vyznamenali v horlivé soutěži s podobnými vynálezy“.76 Výlučné právo k vynálezu bylo v dalším vývoji (např. v Anglii 13.–14. století, předtím již monopoly v Byzancii) zakládáno privilegiem (monopolem) uděleným panovníkem či jiným místním vládcem. K jeho vydání ovšem nebyl právní nárok. Na území Českého království bylo nejstarší známé privilegium vydáno Konrádovi z Kamene na vynález na odvodňování dolů v r. 1315.77

Za první zákon, který obecně upravil právo na výlučnou ochranu, je pokládán dekret benátského senátu z r. 1474, který kodifikoval předchozí obyčejovou praxi udělování privilegií a upravil řízení o přihlašování vynálezů a udělení výlučného práva k němu na 10 let. V obyčejové a precedenční praxi výlučného práva v Anglii již od počátku 17. stol., ale i v Benátkách, se žadatelé o výlučné právo zavazovali, že uchazečům o užití poskytnou za přiměřenou odměnu licenci, dnes bychom ji označili jako tzv. nucenou licenci, z čehož je od počátku patentového práva zřejmé, že jeho účelem nebylo vyloučení všech ostatních z možnosti užívání vynálezu.78 Průlom do systému individuálně udělovaných privilegií představoval anglický zákon z r. 1623 – Statute of Monopolies, který veškerá privilegia – „monopoly“ krále zrušil, s výjimkou „monopolů“ udělených na vynálezy „otevřenými dopisy“ – Letters Patent, čímž byla jasně odlišena monopolizace ekonomická jako škodlivá a výlučné právo k vynálezu jako ekonomicky potřebné. Odtud se dokumenty orgánu veřejné moci, zakládající výlučná práva k vynálezům, začaly označovat jako patenty.79

Na území budoucí České republiky byly zákony k ochraně vynálezů vydány ještě v době, kdy bylo České království součástí rakouského císařství, a to první zákon o privilegiích z r. 1810 (Privilegiengesetz) a druhý zákon o privilegiích z r. 1820,80 dále císařský patent z r. 1832 a císařský patent o ochraně nových objevů, vynálezů a zlepšení v oblasti průmyslu č. 184 z r. 1852 a z r. 1867^81, vesměs opíraly ochranu na principu privilegií, jak konstatuje zmíněná literatura. Vývoj byl završen koncem 19. století vydáním prvního rakouského patentového zákona (Patentgesetz) o ochraně vynálezů č. 30/1897 ř. z., který byl hodnocen odborníky té doby jako jeden z nejlepších na světě,82 neboť oproti předchozí úpravě, která vycházela z principů udělování privilegií, zavedl zkoumání objektivní světové novosti ex offo a předpokládal zřízení patentového úřadu (zřízen v r. 1899, do té doby ochranu vynálezům udělovalo rakouské Ministerstvo obchodu a průmyslu). V době platnosti těchto předpisů byly patenty uděleny i řadě českých vynálezců, např. Křižíkovi, Kolbenovi, Kaplanovi, zaměstnancům plzeňské Škody, Brněnských strojíren a dalším.83 Z toho, že vlastníky patentů byli v mnoha případech nikoliv zaměstnavatelé vynálezce, ale sami vynálezci-zaměstnanci, je patrné, že zaměstnanecké (podnikové, služební) vynálezy mohly být uděleny i zaměstnancům.

2.2.1.2
Patentové právo a zaměstnanecké vynálezy v době Československa 1918–1939

Československo převzalo z Rakouského císařství v Českých zemích nejen vyspělý průmysl a nastartovanou vynálezeckou aktivitu, ale – jak bylo zmíněno – i vyspělé patentové právo s podporou zaměstnaneckých vynálezů. Tak jako v jiných oblastech byla právní kontinuita s předchozím právem Rakousko-Uherska vyjádřena v tzv. recepčním zákoně o zřízení samostatného československého státu č. 11/1918 Sb. z. a n.84 Samostatný československý Patentní úřad a Patentní soud (pro přezkoumávání konečných rozhodnutí Patentního úřadu po odvolacím správním řízení) byly zřízeny zákonem č. 305/1919 Sb. z. a n.

V nově vytvořeném Československu však byla ochrana vynálezů nejednotná. V Českých zemích byl přejat z Rakouska zmíněný vyspělý patentový zákon č. 30/1897 ř. z., na Slovensku tak byl přejat uherský „zákonný článek“ č. XXXVII z r. 1895,85 což byl velký problém, protože mohlo existovat jen jedno zápisné místo – úřad a podle jednoho předpisu ve státu. Proto byl přijat zákon o prozatímních opatřeních na ochranu vynálezů č. 305/1919 Sb. z a n., kterým byla s určitými úpravami rozšířena platnost patentového zákona č. 30/1897 ř. z., na území celého Československa a zrušen zmíněný patentový zákon uherský. Přihlašovatelé patentů, u nichž běželo řízení o přihlášce u patentových úřadů ve Vídni a v Budapešti po-dle původní rozdílné úpravy, která se vztahovala jen na české (resp. i rakouské) či slovenské (a podkarpatskoruské, resp. i uherské) území, mohli do 3 měsíců požádat o udělení patentu pro přihlášený vynález pro celé území Československa. Právní ochranu vynálezů vytvořených zaměstnanci v podnikatelských subjektech, někde s knihovnou obsahující bohatou patentovou literaturu, řešila u velkých podnikatelů patentová oddělení, např. u Škodových závodů v Plzni.86

V rakouském patentovém zákonu nebyl použit pojem „podnikový (zaměstnanecký) vynález“, ale byla zakotvena ochrana vynálezců ve služebním poměru v § 5 odst. 4 a 6 (což lze jako „služební vynález“ pokládat za jejich obdobu, ostatně podobně jako v německém právu).87 Pro vztah mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem-původcem byla rozhodující smlouva, ve které byla práva na patent u takového vynálezu mnohdy převedena na zaměstnavatele, anebo to řešily vnitřní předpisy, jak to bylo u Škodových závodů. Ale v té době přihlašovali zaměstnanecké vynálezy k patentové ochraně někdy i sami zaměstnanci-původci, pokud se nedohodli ve smlouvě, že právo na patent bude převedeno na zaměstnavatele nebo to nebylo takto řešeno ve vnitropodnikových směrnicích, k jejichž použití se zavázali v pracovní (služební) smlouvě. Protože však takovíto původci často neměli dost prostředků na zaplacení přihlašovacích patentových poplatků nebo na náklady zastoupení patentního zástupce či úředně oprávněného a zapsaného civilního technika a výjimečně i advokáta v řízení o přihlášce či v patentových sporech, stanovil jim na podporu a stimulaci k přihlášení patentu možnost bezplatného zastoupení a posečkání či prominutí některých poplatků již patentový zákon.88 Podrobná úprava této podpory byla pak přijata v prováděcím vládním nařízení č. 69/1924 Sb., o výhodách osob nemajetných a dělníků, poukázaných na svou mzdu, ve věcech patentových, na základě kterého jim bylo možno poshovět, popř. prominout některé náklady a první roční poplatek i přidělit k bezplatnému zastupování patentního zástupce, civilního technika, popř. advokáta.89

V té době vznikala ve volné soutěži řada nových živností drobných podnikatelů, a pokud vynález vytvořil takovýto živnostník nebo sice zaměstnanec k úkolu ze zaměstnaneckého poměru, ale vynález nebyl smluvně převeden na jeho zaměstnavatele, anebo nebyl patent, resp. právo na něj, převedeno na jiného podnikatele, kde by byla větší pravděpodobnost úspěchu jeho zavedení do praxe, byla jistě snaha vynálezce jej využít ve vlastním živnostenském podnikání, jež lze označit jako start-up, z nichž se někdy prosadily v praxi významné technické novinky. K podpoře takovéhoto zavádění vynálezů do praxe a živnostenského podnikání vynálezců bylo vydáno vládní nařízení č. 80/1925 Sb. z. a n. o živnostenském provozování vynálezů, podle něhož „původce vynálezu přihlášeného k patentování neb jeho právní nástupce může vynález provozovati po živnostensku bez ohledu na platné předpisy o nástupu živnosti“, a to ode dne uveřejnění vynálezu, avšak musil to „oznámiti příslušnému živnostenskému úřadu (živnostenským úřadům) I. stolice, v jehož obvodu se vynález provozuje nebo provozovati má“. Pokud hodlal vynález provozovat právní nástupce původce, „nutno zároveň s oznámením předložiti průkaz právního nástupnictví.“90

I když byl přejatý patentový zákon i jeho prováděcí předpisy pro zaměstnanecké vynálezy příznivé a na svou dobu velmi pokrokové, odborníci zvažovali již v 30. letech jejich zásadní úpravy, např. finanční podporu vynálezců, kteří nemají dostatek prostředků k realizaci svých vynálezů, což by bylo asi nejvíce určeno individuálním vynálezcům, ale i zaměstnancům, jejichž vynálezy nebyly na zaměstnavatele převedeny nebo je zaměstnavatelé odmítli zavádět a práva k vynálezům přešla na původce. Další návrh předpokládal spojení úpravy vynálezů, užitných i průmyslových vzorů a modelů i ochranných známek do jednoho předpisu – jakéhosi zákoníku průmyslového vlastnictví, zatímco opačný podnět požadoval samostatnou úpravu pro jednotlivé nehmotné statky. Nicméně k zásadním změnám nedošlo.

Zajímavá otázka je, zda byly v meziválečném Československu skutečně vytvořeny mimořádné předpoklady k technickému „zázraku“ a k invenční aktivitě tvůrců včetně vynálezců-zaměstnanců i inovační aktivitě realizátorů a zda ji podporovala i právní úprava a praxe vynálezů, jak se někdy traduje. Tuto otázku si položil ve své diplomové práci mimo jiné Józef Šimo. Cituje z literatury statistiku k r. 1929, kdy v Československu bylo podáno 9 113 patentových přihlášek, což představovalo 10. místo na světě (např. i před Švýcarskem a Rakouskem), po přepočtu na jednoho obyvatele (0,62) však na tom byly obě uvedené země lépe, ale vyšší podíl na jednoho obyvatele měly i USA, Spojené království a Německo.91 Patentů byla udělena jen zhruba polovina k počtu přihlášek, ale velká většina byla udělena zahraničním přihlašovatelům (za období 1919–1938 bylo československým patentovým úřadem uděleno 66 800 patentů, ale z toho jen 15 176 domácím přihlašovatelům). Ukazuje to na zájem zahraničních investorů a podnikatelů o ochranu na území ČSR. Významný podíl v nich představovali přihlašovatelé z Německa – 37 % (zřejmě s ohledem i na významnou německou menšinu v Československu).92 Roli pro menší aktivitu domácích přihlašovatelů zde hrály i vysoké přihlašovací a udržovací patentové poplatky – na 1 patent za celou dobu ochrany 15 let to bylo 19 170 Kč, což byla na tehdejší dobu vysoká částka – Šimo zde odkazuje na údaje literatury.93 Spatřuje problémy i v absenci zvláštní právní ochrany užitných vzorů v tehdejší ČSR, na rozdíl např. od Německa, kde tato forma vznikla.94 Problém byl i s enormně dlouhým projednáváním přihlášek. Po zhodnocení uvedených faktů dochází Šimo ve zmíněné diplomové práci k závěru, že zatímco ve 20. letech československá právní úprava průmyslového vlastnictví odpovídala dobovým špičkovým standardům, ve 30. letech již nedokázala udržet tempo s nejlepšími úpravami a plně reflektovat nejnovější hospodářské trendy.

2.2.1.3
Patentové právo během nacistické okupace 1939–1945

Po vzniku Protektorátu Čech a Moravy a jeho okupaci a odtržení Slovenského státu byla na území Protektorátu vynálezecká aktivita minimalizována, i když zde zůstal československý patentový zákon v platnosti. Patentové přihlášky z jeho území bylo možno od 1. 8. 1940 podávat nikoliv v Praze, ale u Říšského patentového úřadu v Berlíně, v září 1944 pak byla činnost patentového úřadu i patentového soudu v Praze dočasně zastavena.95 Nicméně i Říšský patentový úřad v Berlíně v době druhé světové války téměř nefungoval, patentové řízení probíhalo minimálně, mnoho zaměstnanců bylo povoláno na frontu, na budovu úřadu dopadly bomby a patentové dokumenty bylo třeba evakuovat mimo Berlín a mnoho bylo zničeno.96

2.2.2
Zaměstnanecké (podnikové) vynálezy a odměňování za ně v právu Československa v období 1945–1989

2.2.2.1
Koncepce právní ochrany zaměstnaneckých vynálezů v centrálně řízené ekonomice v Československu 1945–1989

Na koncepci právní ochrany vynálezů v poválečném Československu působilo jednak převádění soukromých podniků do státních rukou konfiskací Němců, Maďarů, zrádců a kolaborantů a znárodnění klíčových průmyslových podniků hned od r. 1945 a pak i ostatních od r. 1948 i centralizace řízení ekonomiky s eliminací hospodářské soutěže, ale i sama marxistická ekonomická teorie, resp. na jejím základu státní ideologie nového režimu, kdy za podstatnou byla pokládána pouze materiální výroba a byla popírána samostatná hodnota myšlenek jako takových. To pak vedlo později i k odmítání informatiky a počítačů, protože to nebyla hmotná výroba, a tím k totálnímu zaostání v této oblasti, ač ta je nyní hlavním hybatelem dalšího vývoje světa. I když by toto pojetí zdánlivě mohlo vést k vyššímu hodnocení procesu efektivní realizace vynálezů v praxi, tedy ke zhmotnění teoretické myšlenky v praxi, společenské a ekonomické uspořádání v centrálně řízené totalitní společnosti nejen že nevytvářelo podmínky pro stimulaci zavádění výsledků, spíše jí zabraňovalo.

Přispělo k tomu i nové pojetí vynálezeckého práva v sovětském Rusku, kde byl 30. 6. 1919 přijat Leninův Dekret o vynálezech, které podle Leninových slov „postavilo patentové právo z hlavy na nohy“ tím, že zrušil předchozí ruský patentový zákon a namísto patentů, které již pak udělovány být nemohly, byla bez zaplacení poplatků udělována individuálním vynálezcům i původcům-zaměstnancům (fyzickým osobám) tzv. autorská osvědčení, která umožnila využívat vynálezy všem občanům a organizacím. Bylo tím vlastně zrušeno duševní vlastnictví k těmto nehmotným statkům. Byla tím naplněna i ekonomická teorie, která hlásala, že myšlenky patří všem, že jejich užívání nemá být postaveno na výlučných právech, která by to umožňovala jen vlastníkovi patentu a podnikatelům, jimž jako nabyvatelům poskytl licenci. Nepočítala ale s tím, že využívání vynálezu je riskantní, a ne vždy úspěšné a že představuje pro podnikatele-realizátora značné investice jak do vlastního zavedení – realizace, tak do prosazení nových výrobků na trhu – distribuce a marketingu.

Tato teoreticky krásná, ale značně naivní myšlenka zcela ukončila hospodářskou soutěž mezi státními podniky a ekonomickou stimulaci inovační aktivity. Byla nahrazena stimulací politickou, protože vedení podniku bylo kladně hodnoceno, když nějaké zlepšení vykázalo – což bylo často jen formální číslo bez skutečného technického a ekonomického efektu. Státní podniky totiž přestaly mít zájem na využívání skutečně podstatných vynálezů a jejich rychlém zavádění do praxe. Původci sami je využívat nemohli – nesměli podnikat, to mohly jen státní podniky a v zemědělství družstva, ale ani ty z využití vynálezů neměly žádné ekonomické výhody, byly stimulovány na plnění plánu.

Kdyby se totiž státnímu podniku povedlo úspěšné zavedení (a to je v realitě vždy jen malé procento všech vynálezů), všechny ostatní státní podniky by to začaly využívat taky, protože k vynálezu neexistovalo výlučné právo, takže první podnik neměl výlučné postavení, jen musel vydat značnou snahu k první změně, vydat značné investice, probojovat ji v rigidním administrativním systému řízení, přesvědčit zaměstnance, aby pracovali jinak, přeškolili se aj., i když se k tomu stavěli odmítavě. Úspěšnou inovaci ostatní podniky bez problému okopírovaly.

Když naopak bylo zavádění neúspěšné, což je v realitě častější, měl s tím první realizátor jen negativní hodnocení v očích politického vedení státu a velké výdaje, které ničím nenahradil, jak by tomu bylo ve fungující tržní ekonomice při výlučnosti práv k vynálezu z jiných – úspěšných řešení. Ostatní státní podniky by se tím směrem nevydaly, „černého Petra“ si vytáhl jen ten, který se snažil o skutečnou modernizaci. Výhodnější pro státní podnik proto bylo neriskovat, nic nového nezavádět, zůstat u dosavadní osvědčené technologie, a tak pomalu zaostávat a upadat oproti konkurentům v zahraničí, kde hospodářská soutěž a výlučné patentové právo k vynálezu – stimulace k zavedení nové techniky – existovaly. K patentovému právu samozřejmě patří riziko, výdaje, popř. ztráty z neúspěšné snahy o inovaci, ale především naopak vidina úspěchu a mimořádného zisku z úspěšné inovace a výlučného postavení.

Jak to bylo na straně původců? Autorské osvědčení bylo podle nové koncepce pro ně zdánlivě výhodné, zejména u zaměstnaneckých vynálezů, jejichž podíl ze všech vynálezů byl v této centrálně řízené ekonomice ještě vyšší, protože individuální podnikání bylo zlikvidováno. Orientace nástrojů usměrňování byla spíše na tvorbu a podporu původců vynálezů a zlepšení (nikoliv na jejich zavádění a realizátory – tam se zřejmě předpokládalo „svaté nadšení“ státních podniků a jejich vedení, bez ohledu na problémy s tím spojené – a sami původci je zavádět a podnikat se svými vynálezy nemohli). Výhodné zdánlivě bylo i to, že přihlašovatel nemusel platit přihlašovací ani udržovací poplatky za autorské osvědčení a původci měli za zavedení vynálezu právo na odměnu, vypočítanou z přínosu za zavedení. K tomu však často nedocházelo, zaměstnavatel jejich vynález nevyužíval, a pokud, tak jen formálně – díky výše uvedeným antistimulačním ekonomickým poměrům, takže tato podpora vynálezecké tvorby byla jen formální a neúčinná.

Vynálezci vyvíjeli snahu o přesvědčování vedení svého zaměstnavatele k zavedení vynálezu, ale mnohdy představovali obtížné osoby, protože zájem o zavádění vedení nemělo, ale na druhé straně byl politický tlak prezentovat podnik jako pečující o zlepšení a též o aktivní zaměstnance. Vedlo to k formálním postupům, vedení podniků se k zavádění převratných technologií či výrobků odhodlalo málokdy, ale o drobném zlepšování na patřičných politických místech referovalo. Rozvíjelo se tehdy rozsáhlé zlepšovatelské hnutí, ale i zde šlo spíše o počet zlepšovacích návrhů (a také autorských osvědčení) než o reálný efekt, ostatně stejně jak to bylo vykazováno o celém národním hospodářství. Na tyto odměny za vynálezy či zlepšovací návrhy byly v podniku vyčleněny zvláštní fondy, z nichž byly vypláceny.

Bohužel, v praxi to vedlo často k zneužívání. Když vedení podniku nemělo dost prostředků ve mzdovém fondu, kam byly direktivně přiděleny, sloužily volné prostředky z fondů na odměny za vynálezy a zlepšovací návrhy k náhradní odměně jiným zaměstnancům, kteří s vynálezectvím a zlepšovatelstvím neměli nic společného. Těm bylo vedením doporučeno, aby formálně předložili nějaké řešení, které ve skutečnosti nebylo vynálezem ani zlepšovacím návrhem, ale bylo vedením podniku přijato a z těchto fondů odměněno. Navíc podnik takto oficiálně dosahoval při hodnocení i vyšší čísla invenční aktivity, i když k žádnému zlepšení ve skutečnosti nedošlo.

Ale i naopak – pokud se povedlo skutečný vynález či zlepšovací návrh zavést a odměna původci podle předpisů náležela, bylo vedení i ostatním zaměstnancům trnem v oku, že náhle ten podivín, který se někdy osamoceně potýkal v koutě podniku s technikou, má mít vyšší odměnu než jeho nadřízení. Odměna skutečných vynálezců a zlepšovatelů pak byla mnohdy krácena nebo dokonce upírána, což vedlo k soudním sporům, jichž byl autor této stati jako právník specializovaný na tento obor občas svědkem či aktérem jako zástupce na straně původců. Projevila se závist i snaha zachovat v těchto fondech více prostředků jako finanční rezervu pro osoby, které vedení potřebovalo elegantně odměnit při vyčerpání fondu na mzdy.

Pokud původce narazil u svého zaměstnavatele na odpor, začal hledat jiný podnik, který by jeho vynález zavedl – a byl často jediný, kdo měl zájem na realizaci vynálezu. Jednak chtěl své „dítě“ dovést k úspěšnému završení a také měl vidinu odměny. Narážel ale obvykle na obdobnou reakci. Přestal tvořit nová řešení a stal se pro vedení obtížným balastem. Tento systém, promítnutý do právních předpisů, ač zdánlivě byl pro technickou tvorbu příznivý, ji vlastně negoval. Zlepšovací návrhy i vynálezy k vyšší technické a ekonomické úrovni státních podniků v praxi nevedly, i když se formálně vykazoval jejich vyšší počet, ale naopak mezi lidmi začaly mít v praxi spíše negativní pověst.

2.2.2.2
Vývoj právní úpravy podnikových (zaměstnaneckých) vynálezů v Československu v období 1945–1989

Po r. 1945 byla právní ochrana vynálezů v znovu obnoveném Československu zachována, ale především kvůli procesům spojeným s postihem Němců, Maďarů, zrádců a kolaborantů, spojeným s jejich odsunem i se zneplatněním některých majetkových převodů včetně patentů v době nesvobody a o národní správě zmíněných skupin osob v Dekretu prezidenta republiky č. 5/1945 Sb., vznikla značně složitá situace. Na některé patenty tak přešla národní správa, ovšem s tím, že národní správci neměli vyjasněnou povahu jako právní subjekty a nemohli se sami stát vlastníky spravovaných patentů ani podaných přihlášek. Patenty v národní správě, stejně jako jiný majetek, přešly v říjnu 1945 konfiskací do majetku státu. Další – podstatná – skupina patentů přešla do rukou státu znárodněním klíčových podniků také v říjnu 1945, což výrazně snížilo význam a inovační aktivitu soukromého sektoru. Velmi slabá byla i aktivita patentového úřadu – vinou prostorové i personální nedostatečnosti. Udělování patentů patentového úřadu v Praze v této době dopadalo jen na území Českých zemí, tedy nikoliv na Slovensko.

Proces utlumování soukromého podnikání a jeho převod do centralizovaných státních forem a celkový pokles hospodářské soutěže, které se naplno projevily po převratu v únoru 1948, se odrazily i v utlumování flexibilní reakce národních podniků a družstev na technické a ekonomické výzvy z tvorby jednotlivých vynálezců i vývoje v zahraničí či v mezinárodním obchodu.

Na vývoj vynálezeckého práva po r. 1948 měla významný vliv ideologie a uspořádání centrálně řízené ekonomiky i sovětská koncepce tzv. nevýlučné právní ochrany vynálezů, jak byla zavedena v SSSR v systému autorského osvědčení – viz výše, novelizovaném tam zákonem z r. 1941, který vedle autorského osvědčení umožnil i nabytí patentu jako vedlejší a jen výjimečně užívané formy ochrany. Tento vliv se projevil již v koncepci československého zákona o vynálezech a zlepšovacích námětech č. 6/1952 Sb., kde se objevily některé aspekty sovětského systému. Původní rakouský patentový zákon i zákon č. 305/1919 Sb. z. a n. byly zrušeny. Namísto Patentního úřadu byl zřízen Úřad pro vynálezy a zlepšovací náměty, k němuž byly podávány přihlášky, resp. i nabídky vynálezu.

Práva státu k vynálezu byla zakotvena v institutu „nabídky vynálezu státu“, podle něhož byl původce povinen nabídnout svůj vynález státu, pokud byl vytvořen ve státním orgánu, národním či komunálním podniku nebo lidovém družstvu, anebo na základě závazku ke státu či uvedeným veřejnoprávním korporacím, popř. byl-li vytvořen s hmotnou podporou těchto veřejnoprávních korporací. V tomto v pořadí druhém patentovém zákonu nebyl použit pojem „podnikový (zaměstnanecký) vynález“, přesto bylo možno tyto vynálezy označit v širším pojetí tímto teoretickým pojmem. Z hlediska změny v chápání pojmu „podnik“ v pozdějším vývoji, resp. i v současném českém právu je třeba jen zdůraznit, že tím byly míněny právní subjekty, v nichž probíhala hospodářská činnost, v té době především státní (národní) či družstevní podniky, přičemž „podnikový vynález“ mohl vzniknout i ve státním orgánu, vysoké škole, v družstvu, a to z činnosti jejich zaměstnanců či s jejich hmotnou podporou. Kromě těchto případů povinné nabídky, které díky zespolečenštění podniků pokrývaly drtivou většinu vytvořených vynálezů, byla možná nabídka státu u vynálezů vytvořených v ostatních případech, která byla dobrovolná, ale k ní vedlo původce tehdejší uspořádání ekonomiky, protože sami je zavést a užít podnikatelsky nemohli. Z této úpravy je patrný diametrální odklon od podpory živnostenského využití vynálezu svým původcem v jeho start-up, jak to zavedlo ještě rakouské a pak i československé právo – viz výše, zavádění měla zajistit ne iniciativa původců, ale státní podniky s rigidním centrálním politickým řízením a ekonomickým plánováním.

Za nucenou i dobrovolnou nabídku, pokud ji stát přijal, měl vynálezce právo na odměnu ve výši 200–400 000 Kčs podle společenského významu vynálezu. Drobnější zlepšení, které nebylo na úrovni vynálezu, bylo chráněno jako zlepšovací námět, za který dostal zlepšovatel – většinou zaměstnanec – také odměnu. Nebylo to však otrocké okopírování sovětského vzoru, zákon zachoval i některé prvky dosavadního systému – nebylo zavedeno autorské osvědčení – byl zachován patent jako právní forma ochrany, ovšem s uvedenou povinnou či dobrovolnou nabídkou státu, tedy patent originárně nabyl přihlašovatel (vynálezce či podnik) a zestátnění vynálezeckého práva se opíralo o přijetí pouhé nabídky jeho práva státu, právo nevzniklo přímo státu, jak to bylo u sovětského autorského osvědčení. Představoval tak jakýsi přechodný typ.

To se zdálo tvůrcům ekonomické politiky i práva v té době málo etatizované, neboť to bylo podobnější koncepci maďarské než sovětské, a proto byl vydán nový zákon o objevech, vynálezech a zlepšovacích návrzích č. 34/1957 Sb. Ponechal formálně patent jako právní formu, udělený na základě přihlášky vynálezce, popř. jeho jménem podané podnikem, ale ani ten nevymezil pojem „podnikového (zaměstnaneckého či služebního) vynálezu“. Namísto kategorie pouhé povinné „nabídky vynálezu státu“ již ze zákona vzniklo podle citovaného zákona u „vynálezů vytvořených v souvislosti s prací v podniku nebo dostal-li naň původce hmotnou podporu od podniku“ právo státu.97 Opět můžeme teoreticky tyto vynálezy označit jako „podnikové“. U ostatních vynálezů – odpovídajících dobrovolným nabídkám vynálezu státu z předchozí úpravy – zavedl „vynález odevzdaný státu“.

Pod pojmem podnik se dle dikce zákona rozuměly i všechny ostatní státní hospodářské organizace a organizace rozpočtové, vynález v majetku státu mohly užívat kromě těchto podniků i podniky družstevních organizací a lidová družstva.98 Tato úprava, i když vycházela z výlučného práva k vynálezu – patentu, byla oproti předchozí bližší sovětské koncepci autorského osvědčení, neboť jeho majitelem byl téměř vždy stát. Představa oněch tvůrců byla, že se tím eliminuje monopolizace práva k vynálezu v rukou soukromého vlastníka výrobního prostředku a je nahrazena volným užíváním vynálezu všemi tzv. socialistickými podniky, s organizací jeho rozšiřování a užívání centrálně direktivně státem s ponecháním práva na odměnu vynálezcům – drtivou většinou zaměstnancům podniku nebo s jeho podporou.

Tato úprava však k efektivnímu využívání vynálezů nepřispěla. Nevýhody nevýlučné ochrany a centrálního řízení, jak byly výše popsány, byly kritizovány v první polovině šedesátých let v souvislosti s ekonomickými problémy, které v Československu té doby nastaly, a zejména pak v r. 1968, kdy se začaly objevovat v rámci tzv. Šikovy ekonomické reformy (promítnuté do vládního nařízení č. 100/1966 Sb.) a liberalizace v Československu určité prvky tržního hospodářství. V oblasti vynálezů se zvažovalo přijetí tzv. zákoníku průmyslových práv, jak již bylo zvažováno za tzv. první republiky, který by celý obor upravil souhrnně a za jedinou formu ochrany vynálezu předpokládal patent v tradičním pojetí výlučných práv k vynálezu.99

Negativní zkušenosti s orientací na tvůrce-zaměstnance a jejich motivaci odměnami, ale ne na vytvoření motivací pro jednotlivce či podniky, které je měly zavádět, se promítly i do návrhů na novou úpravu podnikových vynálezů, kterými měly být jen vynálezy, vytvořené zaměstnancem v rámci pracovních úkolů v podniku, a ne již ty, jež byly vytvořeny s jejich hmotnou podporou bez souvislosti s pracovními úkoly. Vztah mezi zaměstnavatelem a jeho zaměstnancem-původcem měl být řešen především smlouvou. Podstatná pro nové pojetí byla koncepce tzv. podnikového vlastnictví, jejíž zavedení se podle jugoslávského vzoru připravovalo, kde by namísto státního vlastnictví patentů i jiných výrobních prostředků, kde národní podniky neměly patenty a jiný majetek ve svém vlastnictví, ale měly je pouze v tzv. operativní správě národního majetku, by vlastníkem majetku, s nímž hospodařily, a v rámci něho i patentů, byly přímo podniky s možností rozhodovat o tomto jejich výlučném právu. Podniky by pak byly ve vlastnictví jejich zaměstnanců, takže by k podnikovému vynálezu měl výlučné právo na využití jeho vlastník – podnik, a ne stát a zaměstnanci jako nepřímí vlastníci by byli motivováni nejen k tvorbě vynálezů systémem odměn, které by podnik vynálezci – zaměstnanci za vytvoření vynálezu platil jako dosud, ale i k jejich efektivnímu zavádění do praxe díky zisku, který by mu (a nepřímo zaměstnancům) rychlé a účinné zavedení přineslo.100

Předpokládalo se znovuotevření volné hospodářské soutěže (i zde se zvažovalo přijetí zákoníku soutěžního práva, zahrnující právo kartelové i nekalosoutěžní),101 v níž by v prostředí tržních sil stimulace podniků, resp. nepřímo jejich zaměstnanců, byla předpokladem jejich ekonomického zájmu na inovační a invenční aktivitě. Byla by to ovšem podstatná změna oproti sovětské koncepci autorského osvědčení – podnikové patenty by se dostaly do výlučného vlastnictví skupinového, ne celostátního a bylo by odstraněno direktivní centrální řízení a plané vynucování inovací „shora“ politickou mocí.

K realizaci nového modelu a přijetí odpovídající úpravy podnikových (zaměstnaneckých) vynálezů bohužel nedošlo a návrat ke strnulému ekonomickému systému centrálně řízené ekonomiky v období tzv. normalizace po sovětské okupaci znamenal nejen odmítnutí koncepce podnikového vlastnictví a tržního socialistického hospodářství, resp. tzv. socialismu s lidskou tváří, ale promítl se i do nového zákona č. 84/1972 Sb., o vynálezech, objevech, zlepšovacích návrzích a průmyslových vzorech. Vynálezce zde byl dle sovětského vzoru označován jako „autor“.102 V tomto předpisu se konečně plně promítla sovětská koncepce, protože vynález byl chráněn dvěma formami – patentem nebo autorským osvědčením a přihlašovatel si mohl vybrat. Byla to však preferovaná – povinná forma pro podnikové (zaměstnanecké) vynálezy – vytvořené zaměstnancem v pracovním poměru k organizaci nebo za její hmotné podpory a nadto i pro vynálezy látek vzniklých přeměnou atomových jader a technických řešení spojených výlučně se získáváním nebo využíváním jaderné energie a léčiv, chemicky vyrobených látek, poživatin a průmyslových produkčních mikroorganizmů.103 Na ostatní mohly být uděleny patenty, využívaly je především zahraniční osoby, a to buď majitel patentu, anebo nabyvatel licence.

Zákon organizacím motivaci k zavedení příliš nevytvářel. Naopak přinášel řadu byrokraticky stanovených úkolů, které byly spíše antistimulační, a to již při posuzování přihlášky. Stanovil totiž, že „požádá-li Úřad (pro patenty a vynálezy) některou organizaci, do jejíhož předmětu činnosti náleží předmět přihlášky vynálezu, o jeho posouzení, je tato organizace povinna vyjádřit se bezplatně k dosahovanému účinku a hospodářské využitelnosti uvedeného předmětu, a to ve lhůtě stanovené prováděcím předpisem. Zároveň sdělí organizace podle svých možností a znalostí své stanovisko k novosti a uskutečnitelnosti předmětu přihlášky vynálezu.“104

Vynálezy chráněné autorským osvědčením byly národním majetkem. Vynálezy vytvořené v pracovním poměru ke státní organizaci nebo za její hmotné podpory spravovala tato organizace, pokud byly vytvořené autorem nebo některým ze spoluautorů v pracovním poměru k družstevní, společenské nebo jiné socialistické organizaci nebo za její hmotné podpory, spravoval je Úřad, který mohl tyto organizace pověřit výkonem práv nebo povinností, vyplývajících ze správy nebo na ně převést správu takových vynálezů. Státní organizace, která spravovala vynález, byla povinna pečovat o jeho všestranné využívání v souladu se zájmy státu a národního hospodářství; byla povinna vynález rozšiřovat, ve spolupráci s autorem dbát o jeho ochranu a pečovat o ochranu oprávněných zájmů autora.105 Vynálezy vytvořené československými občany nebo na území Československa mohly být přihlášeny do zahraničí až po přihlášení v tuzemsku a jen se svolením Úřadu pro patenty a vynálezy.106 Orgány a organizace byly povinny usměrňovat činnost vynálezců a zlepšovatelů vyhlašováním plánů tematických úkolů.107

Ani tento zákon nezavedl pojem „podnikový (zaměstnanecký) vynález“ – logicky, protože patřil státu, a ne podniku. Pro vynálezce-zaměstnance byly právem stanoveny při podání přihlášky k udělení autorského osvědčení výhody – neplatily se poplatky. Autor-zaměstnanec měl povinnost vytvoření zaměstnavateli oznámit, ten měl povinnost tento podnikový vynález soustavně sledovat. Pokud přihlášku podnikového vynálezu nepodal sám vynálezce, podal ho jeho jménem zaměstnavatel, autorské osvědčení se udělovalo na jméno vynálezce. Zaměstnavatel byl povinen na žádost původce bezplatně spolupůsobit při vypracování a podání přihlášky jeho vynálezu a zajistit jeho zastupování v řízení o přihlášce vynálezu, který náležel do předmětu jeho činnosti, a v níž se žádalo o udělení autorského osvědčení. Autor vynálezu měl povinnost účastnit se rozpracování, zkoušení a zavádění svého vynálezu a spolupracovat při zajišťování jeho ochrany v zahraničí, byla-li taková účast z důvodů obecného zájmu nezbytná. Organizace, u níž byl autor v pracovním poměru, musela autorovi umožnit tuto spolupráci a poskytnout mu pracovní volno; šlo-li o spolupráci při rozpracování, zkoušení nebo zavádění řešení v jiné organizaci, dohodla tato organizace poskytnutí pracovního volna s organizací, v níž byl autor v uvedeném vztahu.108

Kritéria odměňování podnikových vynálezů byla v uvedených vyhláškách stanovena poměrně podrobně, a je tedy i legitimní otázka, zda by se mohla i v současné době při zvažování o výkladu obecných, a ne vždy jasných formulací současné úpravy použít ve výkladu pro inspiraci některá její ustanovení.

Autorovi vynálezu příslušelo právo na odměnu za využití vynálezu, na který bylo uděleno autorské osvědčení, na úhradu nákladů spojených s vypracováním jejich výkresů nebo prototypů takového vynálezu, na odměnu za účast při jeho rozpracování, zkoušení a zavádění a na odměnu za upozornění na možnost jeho využití. Podrobné rozvedení stanovila prováděcí vyhláška č. 106/1972 Sb. Úprava neodvíjela odměnu jen od prospěchu takového vynálezu u organizace, která ho využívala, ale dle § 4 až 7 této vyhlášky i od celospolečenského prospěchu vynálezu v národním hospodářství, čímž se mínily např. úspory práce snížením vlastních nákladů a zvýšením produktivity práce, v náhradě stávajícího sortimentu výrobků, zlepšením pracovních podmínek či zvýšení bezpečnosti práce. Přihlíželo se dle ní při vyčíslení přínosu i k nákladům na zavádění vynálezů. Pokud nebylo možno přínos vyčíslit podle uvedených postupů, měla ho organizace ocenit ekonomickým rozborem.

Již z této zásady je patrná odlišná funkce nejen této úpravy, ale i ochrany vynálezů v té době v Československu vůbec. Národní hospodářství tehdy netvořili soukromí podnikatelé, kteří zde téměř neexistovali (výjimkou byl malý počet soukromých rolníků), ale socialistické organizace, které byly v převážné většině státní, popř. v malém rozsahu družstevní a společenské organizace. Tento model nelze extrapolovat na současnou situaci, kde soukromý zaměstnavatel odměnu posuzuje jen z přínosu, který vznikne jemu (proti jeho konkurentům), a to buď tím, že vynález využije sám, nebo z licencí poskytnutých jím jiným podnikatelům. Není ekonomického důvodu, aby platil svému zaměstnanci-původci za přínosy, které se projeví u jiných uživatelů včetně jeho konkurentů. To by mu museli platit oni. Navíc je pro něho mnohem obtížnější nyní (na rozdíl od tehdejší situace, kdy byly ekonomické údaje o podnicích při centrálním řízení podrobně známy z tzv. soustavy so-ciálně-ekonomických informací) zjistit, jaké přínosy by jim vznikly. Pokud by byl jen zaměstnavatel nucen platit původci odměnu i za přínos u konkurentů, resp. v celém hospodářství (ČR, EU), vedlo by to k jeho demotivaci v podpoře technické práce v jeho závodu. Výjimkou jsou jen řešení, která sice vznikla v zaměstnaneckém poměru, ale z veřejné podpory ve výzkumu, experimentálním vývoji a inovacích.

Významné bylo i stanovení doby, za kterou se prospěch vypočítával – bylo to dle § 8 a § 9 citované vyhlášky z prospěchu dosaženého v nejvýhodnějším z prvních pěti let využívání takového vynálezu, a to od každé organizace, která ho využívala. Součástí vyhlášky byl i sazebník odměn s rozdílnými sazbami pro ekonomické přínosy a pro zlepšení pracovní podmínky a bezpečnosti práce a s příplatky, přispíval-li vynález mimořádně k rozvoji národního hospodářství (až o 200 %) či za vyšší přínosy v některém z dalších roků využití. Odměna byla podle § 17 vyhlášky stanovena v rozsahu 1 000–500 000 Kčs a se souhlasem vedoucího příslušného ústředního orgánu mohla být ještě výjimečně i zvýšena. Podle § 18 této vyhlášky mohla být odměna vynálezce s organizací dohodnuta jako jednorázová. Podle § 20 vyhlášky byla odměna za první rok využití splatná do 1 měsíce po jeho uplynutí od počátku využívání, a pokud byl v některém dalším roce vyšší prospěch, náležel autorovi doplatek do 1 měsíce po jeho uplynutí.

Odměna osoby, která se účastnila na rozpracování, zkoušení či zavádění takového vynálezu, byla v § 21 vyhlášky stanovena až do výše 60 % z odměny za první rok zavedení vynálezu. Za upozornění na možnost zavedení vynálezu již využitého v jiné organizaci mohl pracovník mít odměnu ve výši průměrného výdělku pracovníka za jeden měsíc – splatnou do 1 měsíce po počátku využívání vynálezu, ledaže k jeho pracovní povinnosti patřilo upozorňovat na zlepšení v práci.

Úprava z roku 1972 se do pádu centrálně řízené ekonomiky neměnila, došlo však k vydání nové vyhlášky o odměňování objevů, vynálezů, zlepšovacích návrhů a průmyslových vzorů č. 27/1986 Sb. Její úprava vycházela ze stejných principů, kritéria přínosů však byla stanovena podrobněji a zpřesněna. Například podle § 5 předchozí vyhlášky se náklady na zavedení vynálezu pouze braly v úvahu, podle téhož ustanovení nové vyhlášky se od dosaženého prospěchu odečítaly. Výpočty se nově týkaly i ušetření investičních nákladů a devizových nákladů, zvýšení odměny až o 200 % se mělo týkat i bezpečnosti práce na zvlášť ohrožených pracovištích, větší zvýšení odměny bylo i při zpevnění platné výkonové normy, maximální částka odměny byla zvýšena na 750 000 Kčs, byla zvýšena maximální částka jednorázové odměny, odměna za účast při zavádění a zkoušení vynálezu byla zvýšena na 75 % odměny za první rok využití, odměna za upozornění na možnost využití byla omezena do výše 5 000 Kč aj.

Důležitý byl praktický postup při výpočtu odměny – splatná byla již do 1 měsíce po uplynutí prvního roku využívání vynálezu, kdy vznikl společenský prospěch, a pokud pak v některém z dalších 5 let byl dosažen vyšší prospěch, byla doplacena po jeho uplynutí odměna z tohoto rozdílu, pokud si aktéři nedohodli něco jiného, např. jednorázovou odměnu. Tato zásada může být inspirativní i pro současnou dobu, avšak je třeba zdůraznit, že se tehdy jednalo jen o přínos z využití v rámci jednoho roku. Jinak ovšem tato úprava použitelná pro současnou dobu není.

Přes zřejmé zvýšení částek odměn a celkovou orientaci na motivaci vynálezců-zaměstnanců je třeba konstatovat malou efektivnost tohoto systému odměňování a jeho právní úpravy. Je to důležité poučení i pro současné úvahy o úpravě efektivního systému odměňování vynálezů v případné novele českého zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích. Je z toho patrné, že pouhé zvyšování odměn původci pro vyšší inovační aktivitu podstatné není. Podstata tkvěla v samém politicko-ekonomickém systému doby centrálního řízení. Spolu s Józefem Šimem můžeme spatřovat tři hlavní důvody zaostávání průmyslového vlastnictví a jeho právní úpravy v tomto období v Československu – totalitní vládu KSČ, zahraničně-politickou a ekonomickou orientaci na SSSR a omezení v důsledku centrálně plánované ekonomiky.109

2.2.3
Zaměstnanecké (podnikové) vynálezy a odměňování za ně v právu Československa a České republiky v období 1990–2013

Ve druhé polovině 80. let dvacátého století bylo vedoucím funkcionářům zřejmé, že ekonomický systém je třeba uvolnit, liberalizovat a uplatnit v něm i řadu ekonomických prvků. Rozhodující byla iniciativa Michaila Gorbačova v SSSR, který tento proces označoval jako „přestavbu“. Inspiroval se v mnohém myšlenkami tzv. pražského jara z r. 1968. Proto i v Československu uvažovaly odborné kruhy o novém pojetí průmyslového vlastnictví,110 což se odrazilo v nové vyhlášce o odměnách vynálezců za vynálezy, na něž bylo uděleno autorské osvědčení – ale ta, jak jsme již uvedli, nic podstatně nového nepřinesla. Podstatná pak byla tzv. sametová revoluce od 17. 11. 1989, která vedla i v právní úpravě nejprve k okamžitým přechodným změnám, uvolňujícím ekonomiku, a pak i ke změnám zásadním. Relativně okamžitou změnou bylo zrušení § 6 odst. 2 zákona č. 84/1972 Sb. (novelou hospodářského zákoníku), podle něhož mohly vynález chráněný autorským osvědčením užívat všechny socialistické organizace, jak bylo výše uvedeno, takže ho mohla po této úpravě užívat v zásadě jen ta, která ho měla ve správě. Nicméně vynálezy nadále patřily státu, výlučné dispoziční a užívací právo k nim však měly státní organizace, které byly postupně privatizovány včetně práv k vynálezům.111

Zásadní změnou bylo přijetí nového – v pořadí již pátého – zákona o vynálezech, průmyslových vzorech^112 a zlepšovacích návrzích č. 527/1990 Sb., který zrušil dosavadní zákon i k němu vydané prováděcí vyhlášky a je s určitými úpravami platný do současné doby. Vrátil české právo k tradiční jediné formě ochrany vynálezu – patentu, který platí po dobu 20 let. K podnikovým vynálezům, vytvořeným podle § 28 písm. a) předchozího zákona, měl právo na patent zaměstnavatel původce, pokud o patent požádal do 3 měsíců od nabytí účinnosti nového zákona s tím, že měl právní režim včetně práva na odměnu již podle § 9 nového zákona. Neučinil-li to, měl právo na patent původce-zaměstnanec. Z nevýlučné ochrany autorského osvědčení udělal nový zákon dle svého § 81 ochranu výlučnou s tím, že stanovil délku jeho ochrany na 15 let.113 Organizaci, která měla k vynálezu právo hospodaření (dříve správu) s národním majetkem, nebo byla tímto právem pověřena (viz § 47 zákona č. 84/1972 Sb.), příslušela stejná práva, jako měl majitel patentu. Udržování autorského osvědčení bylo zpoplatněno.

I když se zmíněný zákon vrátil k pojetí starého rakouského patentového zákona z r. 1897, oproti němu stanovil výslovné legální vymezení pojmu „podnikový vynález“ (tento pojem se ale používal v právní teorii, rakouský zákon upravoval vynálezy vzniklé „ve služebním poměru“, což vzhledem k tehdejší terminologii odpovídá dnešnímu „zaměstnaneckému poměru“) v § 9, a sice jako vynález, který vytvořil původce ke splnění úkolu z pracovního poměru, z členského nebo jiného obdobného pracovněprávního vztahu. Nezahrnoval tedy vynálezy vytvořené za hmotné podpory jiné osoby, nicméně bylo možno to stanovit smlouvou. Právo na patent k němu přešlo na zaměstnavatele, nebylo-li smlouvou stanoveno jinak. Z hlediska pojmového je zajímavé, že v zákoně nebyl definován pojem vynálezu, ale podmínky jeho patentovatelnosti. Tím se zákon vyhnul problému s vymezením techniky, resp. technického řešení, jež jinak musel vynález dosud naplňovat. Zákon se vrátil ke starému označení vynálezce (resp. obecně tvůrce v oblasti průmyslového vlastnictví) jako „původce“, naopak výraz „autor“ byl rezervován pro tvůrce autorských děl v autorském zákoně, oba ale byli takto odlišováni v právní teorii již předtím.114 Výlučné právo z patentu by mělo být dostatečným stimulem k zavádění vynálezů, pro původce-zaměstnance zůstala zachována stimulace ve formě odměn, resp. i dodatečného vypořádání ze zisku zaměstnavatele z využívání podnikového vynálezu.

Zákon upravoval i zlepšovací návrhy a v původním znění i průmyslové vzory (včetně tzv. podnikových vzorů), jejich úprava však byla později oddělena do zvláštního zákona č. 207/2000 Sb. Nové bylo přijetí ochrany užitných vzorů podle německého vzoru v zákonu č. 478/1992 Sb. jako tzv. „malých patentů“ udělovaných zápisem maximálně na poloviční dobu oproti vynálezům – 10 let – s rychlým zapsáním po pouhém formálním průzkumu a s úplným průzkumem až při návrhu na výmaz.115 Pro uplatnění vynálezu mělo dále stěžejní význam přijetí obchodního zákoníku č. 513/1991 Sb., který mimo jiné upravil i licenci k předmětům průmyslového vlastnictví. Pro další vývoj bylo pak rozhodující rozdělení státu na Českou republiku a Slovenskou republiku v r. 1993, kdy oba nástupnické státy převzaly i dosavadní federální zákon o vynálezech a zlepšovacích návrzích č. 527/1992 Sb., přičemž na Slovensku pak byla později právní úprava obsažena v novém zákonu z r. 2001 s podstatnou novelou v r. 2017, která se dotkla i zaměstnaneckého (podnikového) vynálezu^116 – její výklad bude předmětem samostatné kapitoly, v ČR zůstal původní zákon dosud s určitými, jen drobnými novelami.

2.3
Zaměstnanecké (podnikové) vynálezy a odměny za ně v současném právu České republiky

2.3.1
České právo zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů po rekodifikaci soukromého práva v novém občanském zákoníku od r. 2014

Pojem „podnikový vynález“ v českém právu výslovně definován není. Ustanovení § 9 odst. 1 zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích je sice nadepsáno výrazem „podnikový vynález“, ale tento termín není v samotném textu § 9 zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích nikde použit ani pojmově vymezen. Je zde na dvou místech použit výraz „vynález, který je vytvořen původcem v pracovním poměru“. Bylo jej tedy možno v původním smyslu podniku (včetně např. státního podniku) ve smyslu subjektu právních vztahů chápat jako „vynález, který patří podniku“. Nicméně již od roku 1992 byl přesný smysl pojmu „podnikový vynález“ znejistěn tím, že v § 5 odst. 2 obchodního zákoníku byl podnik chápán jako věc v právním smyslu,117 která je předmětem, a ne subjektem právních vztahů. V kontextu této změny by bylo analyzovaný pojem možno nově vyložit jako „vynález, který vznikl v podniku“ jako předmětu, s nímž podnikatel provozuje podnikatelskou činnost. Možná proto pojem „podnikový vynález“ v textu opustil slovenský patentový zákon, ač jej upravuje v § 11.118 Současná slovenská úprava používá výraz „zaměstnanecký vynález“. Pro pořádek ještě uvádíme, že v české úpravě byla k citovanému zákonu o vynálezech a zlepšovacích návrzích ještě vydána prováděcí vyhláška ÚPV č. 550/1990 Sb., ve znění vyhlášky č. 21/2002 Sb., o řízení ve věcech vynálezů, která však pro zaměstnanecký vynález a odměny za něj neobsahuje zvláštní ustanovení. Patenty se udělují i na biotechnologické vynálezy podle zákona o ochraně biotechnologických vynálezů č. 206/2000 Sb., k otázkám zaměstnaneckých (podnikových) biotechnologických vynálezů však neobsahuje zvláštní ustanovení – aplikuje se na ně tedy obecná úprava, jak ji zde rozebíráme.

Zásadní význam pro vývoj soukromého práva v ČR mělo přijetí občanského zákoníku, účinného od r. 2014, včetně některé nové terminologie. Pro právo duševního vlastnictví to znamenalo některé změny přímé (nová úprava obchodní firmy, obchodního tajemství, licenční smlouvy, smlouvy o dílo s nehmotným výsledkem, nekalé soutěže) a řadu dopadů nepřímých, především díky novým obecným koncepcím (např. nehmotné věci) a termínům (např. opuštění pojmu „podnik“).119 Ke kodifikaci práva duševního vlastnictví nedošlo (oproti někdejším úvahám o zákoníku průmyslových práv), došlo však k dílčí kodifikaci pojmové [namísto předchozího výrazu „práva průmyslové a jiné duševní vlastnictví“ (nový) občanský zákoník užívá obecnější výraz „práva duševního vlastnictví“ např. v úpravě licenční smlouvy].120

(Nový) občanský zákoník se úpravy zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů přímo nedotkl, avšak ovlivnila ji změna jeho terminologie.121 Především se vrátila k široké definici věci v právním smyslu v § 489 obč. zák. jako věci hmotné nebo nehmotné, jak ji oproti německé úpravě znal rakouský obecný zákoník občanský (OZO) z r. 1811. Namísto podniku jako předmětu je použit výraz „obchodní závod“ v § 502 obč. zák. jako „organizovaný soubor jmění, který podnikatel vytvořil a který z jeho vůle slouží k provozování jeho činnosti“ s tím, že je to speciální případ hromadné věci, vymezené v § 501 obč. zák. jako „soubor jednotlivých věcí náležejících téže osobě, považovaný za jeden předmět a jako takový nesoucí společné označení“ a pokládající se za celek. Proto by měla být terminologie zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích přizpůsobena terminologii občanského zákoníku. Neměl by to ale být nepříliš vhodný výraz „závodní vynález“ (ten evokuje závodění, a ne podnikání). Nová úprava v občanském zákoníku již pojem „podnik“ opustila a nepoužívá ho.122 Při překladech výrazu podnik (undertaking) z práva EU je proto třeba z kontextu rozlišit, kdy se jím míní právní subjekt, a pak by v češtině bylo možno použít výraz podnikatel, a kdy jde o předmět, s nímž podnikatel podniká – pak je třeba podle současné české terminologie užít výraz obchodní závod.

Z těchto důvodů je vhodné institut podnikového vynálezu v příští novelizaci zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích přejmenovat, a to i když se termín podnikový vynález v praxi vžil. Jako nejvhodnější se jeví výraz „zaměstnanecký vynález“ – podobně jako je to u zaměstnaneckého autorského díla dle § 58 autorského zákona^123 nebo zaměstnaneckého průmyslového vzoru dle § 13–14 zákona č. 207/2000 Sb., o ochraně průmyslových vzorů.124 Podobně by se pak změnila terminologie i na zaměstnanecký užitný vzor.125 Podnikové vynálezy vytvářejí zaměstnanci v zaměstnaneckém poměru, tento výraz tedy odpovídá označovanému jevu přesněji a jednoznačně, je to významný podnět de lege ferenda pro právní úpravu v ČR.

2.3.2
Rozsah pojmu podnikový vynález v právu ČR

Především musí řešení původce–zaměstnance být obecně vynálezem, avšak tento pojem na rozdíl od předchozích úprav současné právo vymezuje v § 3 odst. 2 zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích jen negativně, tedy tím, co se za něj nepovažuje, aby se přesná definice nestala bariérou dalšího vývoje jeho chápání v právu v důsledku vývoje technologií. Naopak zákon o vynálezech a zlepšovacích návrzích vymezuje v § 3 až 7 podmínky, za nichž lze vynález patentovat, tedy tzv. patentovatelný vynález, což je pojem užší, podmnožina obecného pojmu vynálezu. Ustanovení § 9 cit. zákona neuvádí, zda za zaměstnanecký vynález lze pokládat i vynález obecně, tedy i nesplňující podmínky patentovatelnosti, avšak z toho, že řeší především přechody práva na patent a jeho důsledky, je zřejmé, že se jím míní jen vynález patentovatelný, neboť jen u něho připadá v úvahu právo na patent.126 Musí být celosvětově objektivně nový (nesmí být součástí stavu techniky, tedy být zpřístupněn veřejnosti, včetně údajů v patentových spisech), výsledek vynálezecké činnosti (nesmí být zřejmý pro odborníka – vysokoškoláka ze stavu techniky) a musí být průmyslově využitelný – včetně využití v jiných oblastech hospodářství. Za vynálezy se nepovažují zejména objevy, vědecké teorie, estetické výtvory (ty by mohly být chráněny jako průmyslové vzory), plány, pravidla a způsoby duševní činnosti, hraní her nebo obchodní činnosti, počítačové programy a podávání informace (včetně databází), avšak patentovatelnost u těchto nehmotných statků je vyloučena, týká-li se přihláška vynálezu nebo patent pouze těchto předmětů nebo činností samotných (as such). Počítačové programy nebo databáze by tedy mohly být patentovány, pokud budou jen součástí širšího technického řešení, které jako celek je patentovatelné.

Způsoby chirurgického nebo terapeutického ošetřování lidského nebo zvířecího těla a diagnostické metody na takovém těle se nepovažují za průmyslově využitelné, mohou to však být látky či směsi, určené k použití při těchto metodách ošetřování a diagnostiky. Patenty se neudělují na vynálezy, které by se příčily veřejnému pořádku nebo dobrým mravům, ani na nové odrůdy rostlin (ty jsou však chráněny zvláštní formou – tzv. šlechtitelským osvědčením) nebo plemena zvířat, ani na v zásadě biologické způsoby pěstování rostlin či chovu zvířat (na mikrobiologické způsoby a výrobky těmito způsoby získané, např. kvasinky, ale i geny oddělené od těla člověka či zvířete lze patenty získat).127

Ustanovení § 9 odst. 1 zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích omezuje rozsah možných zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů jen na ty, které byly vytvořeny k úkolu z pracovního poměru. Nadto jsou to i vynálezy vytvořené k úkolu z jiného obdobného pracovněprávního vztahu, což jsou nepochybně z dohod o pracích konaných mimo pracovní poměr (dohody o provedení práce i dohody o pracovní činnosti), ale i z členských vztahů, které mají povahu pracovněprávní – např. u člena výrobního družstva, i když podle posledních úprav členský vztah u družstev nestačí a členové musejí uzavírat pracovní poměr. Původně, když byla úprava podnikového vynálezu zakotvena do zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích, se tím měl na mysli i služební poměr, který je ovšem v současné úpravě vztahem správního práva, a ne pracovněprávní, i když má obdobnou funkci.128 Je to však vztah mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem a domníváme se, že by při extenzivním výkladu a použití analogie bylo možno tento pojem „podnikový“ vynález vztáhnout i na vynálezy ze služebního poměru. Tím ovšem výčet typů vztahů, které do rámce tohoto pojmu spadají, končí. Pro odstranění případných pochyb by přesto bylo možno v budoucí novele zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích v § 9 služební poměr výslovně zmínit, i když se zjevně jedná o „obdobný“ vztah pracovněprávní, resp. zaměstnanecký. V některých zemích je od obecné úpravy rozdílná úprava pro vytvoření vynálezu a nárokování výsledku práce i naopak odměny vynálezců v oblasti veřejného sektoru (např. i zdravotnictví, životní prostředí, na vysokých školách či ve výzkumných ústavech financované z veřejných prostředků). Podobně je méně jasné, zda sem lze řadit i pouhou hmotnou podporu pro tvorbu vynálezu osobě, která v pracovněprávním vztahu k podporovateli není (např. na základě smlouvy občanskoprávní), ale navazuje na činnost podporovatele, jak to znala ještě úprava „podnikových“ vynálezů v období centrálně řízené ekonomiky.129

Přesahují ho zřejmě vynálezy vytvořené ke splnění povinností vyplývajících ze vztahu mezi právnickou osobou a původcem, který je členem statutárního nebo jiného jejího voleného nebo jmenovaného orgánu (včetně společníka veřejné obchodní společnosti nebo komplementáře komanditní společnosti). Zákon o vynálezech a zlepšovacích návrzích toto širší pojetí výslovně neumožňuje. Judikatura obecných soudů ČR toto rozšíření podnikového vynálezu i na vynálezy vytvořené uvedenými členy voleného či jmenovaného orgánu pro jejich právnickou osobu výslovně odmítá, na druhé straně Ústavní soud ČR v reakci na to svým nálezem podpořil smluvní volnost podle Ústavy ČR i zásad občanského zákoníku a takovou smlouvu v zásadě neodmítl, jak uvádíme podrobně v citaci.130 Jednalo by se ale jen o podnikový vynález na základě takové smlouvy, nikoliv již ze zákona. Jistota ohledně platnosti takové smlouvy a případné rozšíření podnikových vynálezů i na členy statutárních orgánů již ze zákona (nikoliv jen smlouvou) by muselo být upravenou novelou zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích. Je však nutno si uvědomit, že i kdyby bylo postavení člena statutárního orgánu legálně smluvně dohodnuto jako zaměstnance a v určitých aspektech by na něj bylo proto aplikováno v intencích nálezu Ústavního soudu pracovní právo, vlastní právní režim zaměstnaneckého (podnikového) vynálezu se bude řídit právem občanským, a ne pracovním, jak plyne z jiného judikátu obecného soudu, na který je odkázáno zde v knize na jiném místě.131

Naopak srovnáme-li tuto otázku s rozsahem pojmu „zaměstnanecké autorské dílo“, postavení člena voleného orgánu právnické osoby je za zaměstnanecké pokládáno a do zaměstnaneckého vztahu podle § 58 odst. 10 autorského zákona spadá, přičemž právnická osoba se považuje za zaměstnavatele a člen jejího orgánu za zaměstnance.132 Výkon obchodního vedení obchodní korporace jako náplň pracovněprávního vztahu původně výslovně v zákoně řešen nebyl, česká soudní judikatura to však odmítala, novela obch. zák. účinná od r. 2012 to v § 66d připustila (zejména ve vazbě na postavení výkonného ředitele akciové společnosti v nově zavedeném monistickém modelu jejího řízení, který je v domovských zemích tohoto modelu – Spojené království, Francie, USA – tzv. chief executive officer – CEO obvykle v pracovním poměru).

Nový obč. zák. otázku možné pracovněprávní povahy vztahu právnické osoby a jejího voleného orgánu výslovně neřeší, i když lze dojít spíše k negativnímu závěru.133 Pokud by člen voleného orgánu neměl v právnické osobě jinou funkci a přitom byl původcem vynálezu, který vytvořil pro svou právnickou osobu, nejednalo by se o „obdobný pracovněprávní vztah“, jak jej požaduje § 9 odst. 1 zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích, a proto by se o podnikový vynález podle současného práva nejednalo ani za pomoci analogie či systematického výkladu (jako obdobný nehmotný statek k autorskému dílu).134 Vynález v rámci tohoto vztahu vytvořený nebude podnikovým (zaměstnaneckým) vynálezem a právo na patent bude plně patřit jen původci a daná právnická osoba by mohla nabýt takový patent jen písemnou smlouvou s původcem jako jeho vlastníkem, popř. jeho vkladem do obchodní korporace nebo fúzí. Bylo-li by praktické, aby se jeho režim vztahoval i na vynálezy vytvořené v těchto vztazích, bylo by třeba to upravit výslovně při nejbližší novele zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích v jeho § 9.

Není však vyloučen pracovněprávní vztah člena voleného orgánu ohledně jiné funkce, než je obchodní vedení, resp. náplň zákonem upravené funkce daného voleného orgánu, např. ve výzkumném ústavu typu s. r. o. by stejná osoba byla jednatelem a v pracovním poměru zároveň vedoucím vývoje či konstrukčního oddělení. Protože výzkum obvykle nepatří pod náplň obchodního vedení obchodní korporace, byla by to činnost odlišná, a pokud by ke splnění pracovních povinností tento člověk vytvořil vynález, byl by to zaměstnanecký (podnikový) vynález podle § 9 zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích, i kdyby zároveň v jiném vztahu vykonával funkci člena jejího voleného orgánu, v daném příkladu jednatele. Pro vyloučení pochyb by však bylo vhodné tyto otázky upravit vnitřním předpisem dané právnické osoby – vynálezeckým statutem.135

V porovnání se zaměstnaneckým dílem dle § 58 autorského zákona je zřejmé, že se i v řadě dalších aspektů obě úpravy liší, což je dáno rozdílnou povahou i formou jejich ochrany, i když se může výjimečně stát, že bude určitý nehmotný statek, např. počítačový program nebo databáze (informace), splňovat pojmové znaky autorského díla a zároveň výjimečně i patentovatelného vynálezu^136 a potom jak jeho tvůrce, tak i zaměstnavatel budou zvažovat, který z obou typů nehmotného statku bude chránit, popř. oba, což by však v případě řešení vytvořeného členem orgánu právnické osoby pro svou právnickou osobu nemohlo být chápáno jako podnikový vynález, ale jen jako zaměstnanecké dílo.137

Takový případ by mohl ještě častěji nastat u autorského díla, vytvořeného tvůrcem nového řešení v agenturním zaměstnání u zaměstnavatele, u kterého vykonává podle zákoníku práce dočasně práci podle pracovní smlouvy nebo dohod o pracích konaných mimo pracovní poměr, které však zároveň vykazuje znaky patentovatelného vynálezu.138 Ten by ale také nemohl být chápán jako podnikový vynález u toho, u koho vykonává práci, když v pracovním poměru je k agentuře. Oba rozdílové případy, i když jsou spíše okrajové, by musely být upraveny výslovně v novele § 9 zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích.

Závažnější problém je u vynálezů vytvořených učitelem vysoké školy při jeho stáži na jiné škole nebo ve výzkumné či výrobní organizaci (a to i v zahraničí), která s ním žádný zaměstnanecký vztah neuzavře a učitel zůstává jen ve vztahu ke svému mateřskému zaměstnavateli. Ale i naopak se to týká zaměstnanců z výzkumné či výrobní instituce při jejich dočasné stáži na škole nebo v jiné výzkumné či výrobní instituci. Ještě dále jde účast studentů na tvůrčím řešení vykazujícím znaky vynálezu či autorského díla, a to jak u své vysoké či jiné školy, tak u školy, či výzkumné nebo výrobní instituci, u které je na stáži (běžné je to zejména u studentů doktorského studia). U účasti všech těchto (z hlediska zaměstnaneckého) externích osob se nedá hovořit o podnikových vynálezech ani o zaměstnaneckých dílech (u studentů by to ale byla tzv. školní autorská díla na rozdíl od úpravy vynálezů, která takovou obdobu nezná; podle § 35 odst. 3 a § 60 autorského zákona je ovšem může škola bez smlouvy se studentem využít jen k vlastní vnitřní potřebě a k výuce nikoli za účelem hospodářského nebo obchodního prospěchu; jiná užití by škola mohla provádět jen na základě licenční smlouvy, na jejíž uzavření má ovšem škola dle citovaného zákona vůči studentovi právo), a pokud by se na ně měl vztahovat režim podobný zaměstnaneckým dílům či podnikovým vynálezům, musely by být přijaty novely zmíněných zákonů.

Komplikovanější je to v běžné situaci, kdy tyto externí (z hlediska zaměstnaneckého) osoby tvoří taková řešení spolu s učiteli či jinými interními zaměstnanci dané školy či jiné instituce. Učitelé i studenti, kteří se na vytvoření takového vynálezu spolupodíleli, jsou jeho spolupůvodci a ti mají podle § 8 odst. 3 zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích právo na patent podle rozsahu, v jakém se podíleli na vytvoření vynálezu, resp. tím určených jejich podílů. Pak by se spoluvlastníky patentu podle § 16 odst. 1 zákona o vynálezech a zlepšovacích návrzích na takový částečně podnikový vynález stali studenti a univerzita, pokud ta uplatnila včas právo na patent vůči svým zaměstnancům-učitelům, spolupůvodcům, ledaže univerzita se studenty o tom uzavřela zaměstnanecký poměr. Spoluvlastnické podíly budou určeny v poměru podílů jednotlivých studentů a univerzity, jejíž podíl by byl určen souhrnem podílů jejích zaměstnanců zúčastněných na vytvoření daného vynálezu.139 Jejich spoluvlastnický vztah by se pak řídil podle § 1115 až 1120 obč. zák. a každý z podílových spoluvlastníků má podíl podle § 1121 a násl. obč. zák.140

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odměňování zaměstnaneckých (podnikových) vynálezů a jeho přiměřenost - právní a ekonomické aspekty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.