SOUTĚŽNÍ PRÁVO EU

CASEBOOK

ROZSUDKY SDEU 2006–2020

Václav Šmejkal

Barbara Dufková

Vzor citace: ŠMEJKAL, V., DUFKOVÁ, B. Soutěžní právo EU. Casebook: rozsudky SDEU 2006–2020. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2021. 516 s.

© doc. JUDr. Václav Šmejkal, Ph.D., Mgr. Barbara Dufková, LL.M., 2021

ISBN 978-80-7598-977-2 (brož.)

ISBN 978-80-7598-978-9 (e-pub)

ISBN 978-80-7598-979-6 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

JAK PRACOVAT S TOUTO PUBLIKACÍ

Publikace Soutěžní právo EU. Casebook: rozsudky SDEU 2006–2020 mapuje posledních patnáct let vývoje unijního práva ochrany hospodářské soutěže prostřednictvím judikatury. Jejím cílem je být přehledem i učebnicí současně, a posloužit tedy jak potřebám právní praxe, tak i studia a akademického bádání. Z této ambice se odvíjí její obsah a struktura.

Do výběru byly zařazeny nikoli jen rozsudky přelomové, ale všechny rozsudky zajímavé, byť v nich Soudní dvůr či Tribunál někdy jen potvrdily platnost svých starších závěrů či řešily otázku velmi specifickou a dílčí. Soustředit se jen na historicky klíčové rozsudky by značně ochudilo obsah i rozsah publikace, protože řada zásadních rozsudků vymezujících zejména jednotlivé typy kartelových jednání či zneužití dominantního postavení, jakož i náležitosti jejich dokazování, byla vynesena již v předchozích etapách vývoje soutěžního práva EU. Současně bez určitého časového odstupu není vždy snadné předpovědět, který rozsudek „se zapíše a přetrvá“, nebo bude naopak brzy překonán dalším vývojem soutěžní legislativy a judikatury. Proto se do výběru dostalo 137 rozsudků vynesených od 1. 1. 2006 do 30. 9. 2020 Soudním dvorem nebo Tribunálem – rozsudků, z nichž každý ilustruje určitý aspekt (často více aspektů) soudní interpretace a aplikace soutěžního práva EU a může být zajímavý pro čtenáře, který hledá nejen pochopení principů tohoto práva, ale i jen jedno jeho dílčí pravidlo a potřebuje znát jeho autoritativní vysvětlení a odůvodnění.

Těchto 137 rozsudků bylo zpracováno tak, aby se jeden každý z nich dal číst jako samostatná „zpráva“ o tom, kdo a v jakém kontextu (zřejmě) jednal proti soutěži, jak toto jednání orgány ochrany soutěže vyhodnotily a na základě jakých právních principů a ustanovení nakonec rozhodly Soudní dvůr či Tribunál o tom, zda k narušení soutěže skutečně došlo, zda to bylo náležitě prokázáno, kdo a v jaké míře za něj má být postižen, atd. Proto se autoři neomezili jen na závěrečné výroky soudů, ale vybrali z plných znění rozsudků i nejdůležitější informace o stranách sporu, o jejich sporném jednání, o etapách celého řízení a jeho časové dimenzi, aby celkový obraz rozhodnutí byl plastičtější a jeho vyznění v podobě klíčových právních závěrů zapamatovatelnější. Autoři tedy usilovali o to, aby informace o obsahu každého jednotlivého rozsudku byla sice zkrácená, někdy nevyhnutelně omezená na nejzajímavější otázky sporu a závěry soudů, ale současně aby byla vždy dostatečně přesná a ve zvoleném rámci úplná a srozumitelná. Více a lépe by se pak čtenář o rozsudku měl dozvědět jen z jeho plného znění, nikoli z nějakého jiného „stručného přehledu judikatury“ nebo online právnických blogů apod. Pro usnadnění orientace v plném znění rozsudků jsou navíc v publikaci uváděny odkazy na konkrétní odstavce soudních rozhodnutí, případně jsou některé závěry soudů (zejména odpovědi na předběžné otázky) citovány doslovně.

Rozsudky zpracované v této publikaci byly rozděleny do patnácti kapitol dle svého převažujícího obsahu, což by mělo čtenáři usnadnit vyhledání judikatury pouze k určité problematice. Každé takové členění však skrývá několik úskalí: rozsudky se často věnují více otázkám a není snadné určit, která z nich dominuje; téměř ve všech případech žalob na neplatnost rozhodnutí Komise, resp. po nich následujících kasačních opravných prostředků proti rozhodnutí Tribunálu, je vždy napaden i nějaký procesní aspekt řízení a uložené pokuty; ne vždy to nejzajímavější z pohledu pozorovatele bylo předmětem soudního sporu atd. Rozdělení rozsudků do jednotlivých kapitol proto bylo velkým dílem na uvážení autorů, kteří byli vedeni snahou naplnit každou z patnácti obsahových kapitol rozsudky, které k danému tématu „mají co říci“, aniž by to znamenalo, že by rozhodně nemohly patřit i do kapitoly jiné. Toto úskalí proto autoři překlenuli jednak tím, že na úvod každé kapitoly uvádějí, které další zajímavé rozsudky k příslušné problematice byly zařazeny do jiných kapitol, a také tím, že publikace obsahuje klasický pojmový rejstřík, který umožňuje vyhledávat rozsudky dle klíčových slov v textu publikace napříč všemi jejími kapitolami.

V rámci jednotlivých kapitol jsou pak rozsudky řazeny dle abecedy, což autoři považovali za čtenářsky přívětivější než jejich řazení dle data vynesení rozsudku, nebo jeho čísla, případně identifikátoru ECLI. Abecední seznam rozsudků je v závěru publikace rovněž obsažen a umožňuje tak vyhledání konkrétního rozsudku dle jeho zkráceného názvu, obvyklého ve zpravodajství a učebnicích, a čísla (např. Akzo I C-97/08 P). K dispozici čtenáři je i chronologický seznam, v němž jsou rozsudky seskupeny dle let, v nichž byly vyneseny.

Každý zpracovaný rozsudek obsahuje na úvod rubriku „Řešená problematika“, která má rovněž napomoci čtenáři rozhodnout o tom, zda se chce či potřebuje danému rozsudku věnovat. Naopak na závěr obsahuje každý text o rozsudku přehled té judikatury, která je v rozsudku citována, protože o ni strany opíraly svou argumentaci, resp. soudy EU své úvahy a závěry. Tato rubrika „Citované související judikatury“ logicky obsahuje i odkazy na ty rozsudky, které čtenář v publikaci nenajde, protože jsou staršího data, v každém případě však rubrika umožňuje čtenáři vlastními silami dohledat starší i novější judikaturu, jež má nějaký vztah k rozsudku, který právě dočetl.

Stručný úvod do každé z patnácti „obsahových“ kapitol má vedle informování o zařazených rozsudcích jediný cíl, a to upozornit čtenáře na hlavní unijní právní dokumenty, z nichž strany i soud ve sporech o danou problematiku vycházely. Seznámení s nimi může být nezbytné ke správnému pochopení rozsudků věnovaných určité problematice soutěžního práva EU. Plná znění rozsudků Soudního dvora i Tribunálu obvykle začínají právě přehledem dovolávaných a aplikovatelných ustanovení evropské (a často i vnitrostátní) legislativy, tím však autoři texty k jednotlivým rozsudkům z řady důvodů nezatěžovali, a tak alespoň stručně uvedli odkazy na relevantní právní dokumenty EU v úvodu k jednotlivým kapitolám.

Autoři doufají, že publikace s tímto obsahem a strukturou naplní svůj cíl a najde si cestu do knihovniček všech zájemců o právo ochrany hospodářské soutěže, případně o právo Evropské unie či o problematiku práva a ekonomie obecně. Autoři děkují Rowan Legal, advokátní kancelář s.r.o., za podporu poskytnutou jejímu vydání. Vzpomínku věnují i inspirativní předchůdkyni této publikace, která před lety vzešla z volitelného předmětu Soutěžní právo EU na Právnické fakultě UK a byla jimi vydána v nakladatelství Univerzity Karlovy v roce 2015.

Václav Šmejkal a Barbara Dufková

Praha, říjen 2020

SEZNAM ZKRATEK

Právní předpisy

EÚLP Evropská úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod

Listina EU Listina základních práv Evropské unie

nařízení (ES) č. 139/2004 nařízení Rady (ES) č. 139/2004 ze dne 20. ledna 2004 o kontrole spojování podniků

nařízení (ES) č. 1/2003 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy

SES Smlouva o založení Evropského společenství (v citacích rozsudků též jako „ES“ či „Smlouva“)

SEU Smlouva o Evropské unii

SFEU Smlouva o fungování Evropské unie

směrnice 2014/104/EU směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/104/EU ze dne 26. listopadu 2014 o určitých pravidlech upravujících žaloby o náhradu škody podle vnitrostátního práva v případě porušení právních předpisů členských států a Evropské unie o hospodářské soutěži

Ostatní zkratky

EHP Evropský hospodářský prostor

ES Evropské společenství (v textu též jako „Společenství“)

ESLP Evropský soud pro lidská práva

EU Evropská unie

Komise Evropská komise

Rada Rada Evropské unie

SD Soudní dvůr

I. Cíle a působnost soutěžního práva EU

V kapitole jsou představeny následující rozsudky:

- AG2R Prévoyance proti Beuadout Père et Fils C-437/09

- David Meca-Medina a Igor Majcen proti Komisi Evropských společenství C-519/04 P

- Genentech Inc. proti Hoechst GmbH a Sanofi-Aventis Deutschland GmbH C-567/14

- Président de l’Autorité de la concurrence proti Association des producteurs vendeurs d’endives (APVE) a dalším C-671/15

+ rozsudky zahrnuté v jiných kapitolách:

Asnef-Equifax C-238/05, CK Telecoms UK T-399/16, Confederación Española de Empresarios C-217/05, Dole C-286/13P, Manfredi C-295/04 až C-298/04, MOTOE C-49/07, Pierre Fabre C-439/09, Slovenská sporiteľňa C-68/12, TeliaSonera C-52/09, T-Mobile Netherlands C-8/08.

Východisko i rámec těchto rozsudků, resp. jakýchkoli výroků o cílech a působnosti soutěžního práva EU, tvoří ustanovení Smluv – SEU a SFEU – a to nejen čl. 101 až 106 SFEU obsahující ustanovení přímo k hospodářské soutěži. Je zde i čl. 3 odst. 3 SEU, ve kterém je EU stanoven cíl vytvoření vnitřního trhu, jehož realizace má mj. směřovat k vysoce konkurenceschopnému sociálně tržnímu hospodářství, a rovněž s tímto cílem provázaný Protokol (č. 27) o vnitřním trhu a hospodářské soutěži, podle něhož vnitřní trh podle čl. 3 SEU zahrnuje systém zajišťující, aby hospodářská soutěž nebyla narušována. Podstatný je i čl. 3 odst. 1 písm. b) SFEU, jímž je stanovení pravidel hospodářské soutěže nezbytných pro fungování vnitřního trhu svěřeno do výlučné pravomoci EU. Tento komplex ustanovení činí z pravidel soutěže přímo účinné kogentní ustanovení mající charakter norem veřejného pořádku, jak mj. zopakoval i SD v rozsudku T-Mobile Netherlands (C-8/08). Cílem pravidel je „zabránit narušení hospodářské soutěže na újmu obecného zájmu jednotlivých podniků a spotřebitelů a tímto přispívat k blahobytu v Unii“, což SD podtrhl mj. v rozsudku TeliaSonera (C-52/09). Rozsudky obsažené v této kapitole nejsou sice věnovány přímo vyjasňování těchto základů, vhodně však ilustrují postavení ochrany soutěže v rámci práva EU, rozsah a limity její působnosti.

*

AG2R Prévoyance proti Beuadout Père et Fils

Rozsudek Soudního dvora ze dne 3. 3. 2011

C-437/09

EU:C:2011:112

Řešená problematika:

Články 101 SFEU, 102 SFEU a 106 SFEU – Povinná účast v pojištění u určeného pojistitele – Pojem „podnik“.

Okolnosti případu:

Ve věci AG2R Prévoyance se SD vyjadřoval k předběžné otázce položené francouzským obvodním soudem (Tribunal de grande instance) v Périgueux, jež se týkala tvrzeného zneužití dominantního postavení ve francouzském řemeslném pekárenském odvětví. Rozsudek osvětluje vztahy mezi články 101, 102 a 106 SFEU v kontextu státem schválených pojišťovacích programů.

Francouzský zákon o sociálním pojištění upravuje částečnou úhradu pro případ nemoci nebo úrazu zaměstnance ze základního systému sociálního zabezpečení. Zbývající náklady mohou být částečně kryty ze zdravotního pojištění zaměstnance. Zákon nadto stanoví, že osoby zaměstnané v určitém sektoru se mohou připojit k připojištění prostřednictvím kolektivních smluv vyjednaných mezi zástupci zaměstnavatelů a zaměstnanců. V dubnu 2006 odborové organizace zastupující pekaře a další odborové organizace v tomto sektoru přijaly dodatek k existující národní kolektivní smlouvě, který zaručoval, že všechny podniky řídící se touto národní kolektivní smlouvou se přihlásí k doplňkovému systému zdravotního pojištění poskytovanému výlučně AG2R, institucí zdravotně sociálního připojištění, řídící se ustanoveními francouzského zákona o sociálním zabezpečení. Na základě žádosti odborových organizací ministerstvo práce svým nařízením určilo, že přihlášení se k systému poskytovanému institucí AG2R je povinné. Avšak předmětné smlouvy byly napadeny spol. Beaudout Père et Fils SARL, francouzským pekařstvím, neboť toto pekařství bylo přihlášeno ke konkurenčnímu připojišťovacímu systému. Instituce AG2R podala na spol. Beaudout žalobu, v níž se domáhala, aby jí bylo nařízeno přihlásit se do povinného systému pojištění, a navíc doplatit pojistné, s nímž byla v prodlení.

V řízení před francouzským soudem se však vyskytla otázka, zda zaprvé jsou dohody upravující povinnou účast v systému zdravotního připojištění spravovaného určitým subjektem, aniž by bylo možno se z této povinnosti vyvázat, v rozporu s čl. 101 SFEU, a zadruhé zda instituce AG2R nezneužila svého dominantního postavení dle čl. 102 SFEU tím, že nutila podniky aktivní v pekárenském sektoru, aby se k jejímu systému zdravotního pojištění připojily.

Právní závěry:

Soudní dvůr v prvé řadě připomněl, že dohody uzavřené v rámci kolektivního vyjednávání mezi sociálními partnery za účelem zlepšení podmínek zaměstnávání a pracovních podmínek spadají mimo působnost čl. 101 odst. 1 SFEU, a nelze je tedy kvalifikovat jako dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků ani jednání ve vzájemné shodě. Tato výjimka, kterou SD již ostatně dovodil v rozsudku ve věci Albany (C-67/96) či van der Woude (C-222/98), je odůvodněna především povahou a cílem těchto dohod, tj. zaručení nezbytných prostředků k vypořádání se s náklady spojenými s nemocí či pracovním úrazem a snížení výdajů zaměstnanců. Ačkoli stát obecně nesmí přijímat nebo ponechávat v platnosti legislativní nebo správní opatření, která mohou vyloučit užitečný účinek pravidel hospodářské soutěže vztahujících se na podniky (např. nařídit uzavírání kartelových dohod v rozporu s čl. 101 SFEU či přenést odpovědnost za přijetí intervenčních rozhodnutí v hospodářské oblasti na soukromé subjekty), dohody uzavřené v rámci kolektivního vyjednávání nespadají do působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU, a proto členský stát může stanovit přistoupení k této dohodě za povinné pro všechny podniky z daného odvětví činnosti a rovněž toto rozhodnutí bude spadat mimo působnost čl. 101 SFEU. Tento článek tak nebrání tomu, aby orgány veřejné moci státu rozhodly, že dohoda vzešlá z kolektivního vyjednávání, jež zakotvuje povinnou účast v systému zdravotního připojištění bez možnosti osvobození od této povinné účasti, bude závazná pro všechny podniky z daného odvětví. (odst. 29–39)

S ohledem na čl. 102 SFEU, který neumožňuje při rozhodování o zneužití dominantního postavení zohlednit povahu a účel sledovaného opatření, musel SD nejprve posoudit, zda AG2R vykonávala ekonomickou aktivitu, aby mohla být vůbec považována za podnik ve smyslu čl. 102 SFEU. Sociální cíl systému pojištění totiž sám o sobě nestačí k tomu, aby se vyloučila kvalifikace dotyčné činnosti jakožto činnosti hospodářské. (odst. 45) Dle SD systém zdravotního připojištění nemá hospodářský charakter za podmínky, že uplatňuje zásadu solidarity a je prováděn pod přísnou státní kontrolou, která v rámci zákonem uložené povinnosti neponechává entitě spravující tento systém žádnou autonomii. Vysoce solidární charakter plnění poskytovaných institucí AG2R vyplýval dle SD z toho, že rozsah pojištění, které poskytuje, nebyl úměrný výši placeného pojistného, v některých případech bylo dokonce poskytováno bez ohledu na to, zda bylo zaplaceno dlužné pojistné. (odst. 52) Na druhou stranu SD zjistil, že sociální partneři neměli zákonnou povinnost vybrat AG2R k zajišťování správy svého systému zdravotního připojištění a AG2R neměl zákonnou povinnost správu takového systému skutečně zajistit.

Instituce AG2R požívala určitou míru nezávislosti na státu, a to konkrétně v určení výše požadovaných příspěvků a hodnoty vyplácených dávek. Soudní dvůr se proto, s odkazem na nutnost posouzení konkrétních okolností předkládajícím soudem, přiklonil k závěru, že instituce AG2R i přes svůj neziskový charakter naplňovala znaky podniku vykonávajícího hospodářskou činnost, který si sociální partneři vybrali na základě finančních a hospodářských hledisek z dalších podniků, jimž AG2R konkurovala na trhu se službami v oblasti zdravotně sociálního připojištění. (odst. 65)

Soudní dvůr tedy vyšel z předpokladu, že instituce AG2R naplňovala znaky podniku, a dále posuzoval, zda mohla svým jednáním porušit čl. 102 SFEU. Jelikož byla účast v pojišťovacím systému povinná a společnosti bylo uděleno výlučné právo vybírat a spravovat pojistné, které do systému platí zaměstnavatelé a zaměstnanci z daného odvětví, bylo možno ji považovat za podnik s výlučnými právy ve smyslu čl. 106 odst. 1 SFEU. Podniky z předmětného odvětví neměly v důsledku těchto výlučných práv možnost platit pojistné jinému subjektu než AG2R, čímž tato získala zákonný monopol na podstatné části společného trhu a mohla být považována za dominantní ve smyslu čl. 102 SFEU. (odst. 66–67) K tomu však SD konstatoval, že pouhé vytvoření dominantního postavení přiznáním výlučných práv ještě samo o sobě čl. 102 SFEU neporušuje. K tomu by mohlo dojít až tehdy, pokud by dotčený podnik byl ke zneužití svého dominantního postavení veden již v důsledku samotného výkonu svých výlučných práv, případně pokud by tato práva mohla vytvářet situaci, ve které by podnik byl veden ke zneužití svého dominantního postavení. K porušení čl. 102 SFEU by došlo zejména v případě, že by nositel výlučného práva např. nebyl očividně objektivně schopen uspokojit poptávku na trhu po dané službě, a přesto by mu dané výlučné právo bylo uděleno.

V daném případě se SD přiklonil na základě předložených vyjádření k tomu, že AG2R poskytovala plnění, která odpovídala potřebám dotčených podniků, a byla schopna jejich výkon efektivně uskutečnit. Za této situace se SD rozhodl ještě ověřit, zda byla AG2R pověřena poskytováním služby obecného hospodářského zájmu ve smyslu čl. 106 odst. 2 SFEU. Udělení výlučných práv by pak mohlo být ospravedlněno tím, že bylo nutné zajistit, aby AG2R vykonávala službu obecného hospodářského zájmu v ekonomicky přijatelných podmínkách. Ukázalo se, že povinné přihlášení se k systému poskytovanému AG2R je nezbytné k zabezpečení jeho finanční udržitelnosti a rovněž k předcházení odlivu méně rizikových pojištěnců, kteří by se mohli raději obrátit na jiné podniky, které by jim nabízely srovnatelné, či dokonce lepší pojistné krytí za nižší pojistné. Tím by však zároveň došlo k růstu podílu pojištěnců s vyššími riziky, která by AG2R musela pojistit, což by vyvolalo i odpovídající růst ceny pojištění. V konečném důsledku by AG2R již nemohla poskytovat pojištění stejné kvality za přijatelnou cenu. Nadto je na rozdíl od ostatních pojišťoven AG2R omezena požadavkem vysoké solidarity, zejména v důsledku paušálního charakteru pojistného a povinnosti krýt všechna rizika. Tato omezení tak činí služby poskytované tímto subjektem v porovnání s ostatními pojišťovnami méně konkurenceschopnými, což ospravedlňuje udělení výlučného práva právě pro subjekt, který tento systém solidárního zabezpečení poskytuje. (odst. 79–80)

Z těchto důvodů SD rozhodl takto:

„1) Článek 101 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání rozhodnutí orgánů veřejné moci, podle kterého se dohoda vzešlá z kolektivního vyjednávání a upravující povinnou účast v systému zdravotního připojištění bez možnosti osvobození od této povinné účasti stala na žádost organizací zastupujících zaměstnavatele a zaměstnance z určitého odvětví činnosti závaznou pro všechny podniky z daného odvětví.

2) Musí-li být činnost spočívající ve správě takového systému zdravotního připojištění, jako je systém v původním řízení, kvalifikována jako hospodářská činnost, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, články 102 SFEU a 106 SFEU musí být vykládány v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti věci v původním řízení, nebrání tomu, aby orgány veřejné moci přiznaly instituci zdravotně sociálního připojištění výlučné právo spravovat tento systém, aniž by se podniky z dotyčného odvětví činnosti mohly od povinné účasti v uvedeném systému osvobodit.“

Soudní dvůr tedy shledal, že pokud by činnost spočívající ve správě takového typu doplňkového zdravotního pojištění byla kvalifikována jako hospodářská činnost, jsou orgány členského státu oprávněny přiznat určitému subjektu výlučné právo spravovat tento systém a zároveň uložit povinnou účast v uvedeném systému všem podnikům z dotčeného odvětví, aniž by tím byla porušena pravidla hospodářské soutěže. Tento rozsudek je možno chápat jako příspěvek ke smiřování požadavku ochrany volné a nerušené soutěže na vnitřním trhu se sociálními cíli rovněž chráněnými právem EU.

» Citovaná související judikatura:

Albany C-67/96, Brentjens’ C-115/97 až C-117/97, Drijvende Bokken C-219/97, Campina C-45/06, Kattner Stahlbau C-350/07, Pavlov a další C-180/98 až C-184/98, van der Woude C-222/98, Höfner a Elser C-41/90, ETI a další C-280/06, Cisal C-218/00

*

David Meca-Medina a Igor Majcen proti Komisi Evropských společenství

Rozsudek Soudního dvora ze dne 18. 7. 2006

C-519/04 P

EU:C:2006:492

Řešená problematika:

Aplikace pravidel ochrany hospodářské soutěže na profesionální sport.

Okolnosti případu:

Soudní dvůr rozhodoval o kasačním opravném prostředku podaném dvěma profesionálními plavci proti rozsudku, kterým Tribunál v září 2004 (T-313/02) potvrdil rozhodnutí Komise ze srpna 2002 (věc COMP/38158 – Meca-Medina a Majcen proti MOV), jímž tato zamítla stížnost obou navrhovatelů proti porušení soutěžních pravidel EU ze strany Mezinárodního olympijského výboru (MOV). Soudní dvůr se tudíž musel zabývat povahou profesionálního sportu jako hospodářské aktivity a aplikací pravidel ochrany hospodářské soutěže na antidopingová pravidla mezinárodního sportovního orgánu.

David Meca-Medina a Igor Majcen (navrhovatelé) byli profesionální dálkoví plavci, kteří měli v roce 1999 pozitivní dopingový nález na anabolikum nandrolon. Mezinárodní plavecká federace (FINA) jim na základě svých Pravidel dopingové kontroly, kterými prováděla antidopingový kodex olympijského hnutí, uložila trest zákazu činnosti na dobu čtyř let, který byl v roce 2000 snížen Arbitrážním soudem pro sport na dva roky.

Navrhovatelé podali stížnost ke Komisi, jíž se domáhali určení neslučitelnosti některých ustanovení antidopingových předpisů Mezinárodního olympijského výboru s právem EU v oblasti hospodářské soutěže a volného pohybu služeb. Tvrdili konkrétně, že došlo k porušení jejich hospodářských svobod zaručených čl. 49 SES (nyní čl. 56 SFEU) a z pohledu práva hospodářské soutěže k porušení práv, kterých se závodníci mohou domáhat na základě čl. 81 a 82 SES (nyní čl. 101 a 102 SFEU). Namítali nepřiměřenost hranice 2 ng/ml, nad níž přítomnost nandrolonu v těle sportovce představuje doping. Rozhodnutím ze srpna 2002 Komise tuto stížnost zamítla. Navrhovatelé podali žalobu na neplatnost rozhodnutí Komise k Tribunálu a domáhali se jeho zrušení. Komise dle nich pochybila, když měla chybně za to, že MOV není podnikem ve smyslu soutěžního práva, že sporná antidopingová úprava nepředstavuje omezení soutěže ve smyslu čl. 81 SES (nyní čl. 101 SFEU) a nakonec že se nezabývala rozporem antidopingové úpravy MOV se svobodou pohybu služeb (tedy čl. 49 SES, nyní čl. 56 SFEU). Tribunál však jejich žalobu zamítl s odůvodněním, že antidopingová pravidla jsou čistě sportovní povahy, nemají hospodářský dopad a nespadají do působnosti práva EU. Antidopingová úprava, která nesleduje žádný diskriminační cíl, souvisí dle Tribunálu úzce se sportem jako takovým a celá věc proto spadá výhradně do pravomoci orgánů oprávněných pro rozhodování sporů ve sportu.

Navrhovatelé podali proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek k SD. Uvedli v něm čtyři kasační důvody, v nichž namítli různé vady řízení před Tribunálem, a v nejpodstatnějším z nich pak tvrdili, že se tento soud dopustil chybného právního posouzení, když dospěl k závěru, že sporná antidopingová úprava nepatří do rozsahu působnosti práva EU.

Právní závěry:

Soudní dvůr se nepřiklonil ke stanovisku generálního advokáta P. Legéra, který mu navrhl zamítnutí opravného prostředku z totožných důvodů, ze kterých Tribunál zamítl žalobu na neplatnost rozhodnutí Komise a stanovil tak rozdílný pohled práva EU na pravidla sportovních asociací. Ve svém rozsudku SD nejprve připomněl, že výkon sportovní činnosti spadá pod právo EU tehdy, pokud představuje hospodářskou činnost, tj. zejména má-li sportovní činnost povahu závislé činnosti nebo poskytování služeb za odměnu, což je právě případ poloprofesionálních nebo profesionálních sportovců. Na druhou stranu platí, že ustanovení SES se netýkají pravidel, která upravují otázky významné pouze pro sport a jako taková nesouvisejí s hospodářskou činností. (odst. 25) Připustil jistou obtížnost přesného rozdělení hospodářských a čistě sportovních aspektů, avšak zdůraznil, že nemůže dojít k vyloučení veškeré sportovní činnosti z rozsahu působnosti SES a pouhá okolnost, že pravidlo má čistě sportovní povahu, nemůže vést k tomu, že se na osobu vykonávající činnost upravenou tímto pravidlem nebo na subjekt, který jej vydal, nevztahuje její působnost. (odst. 27)

„Pokud dotčená sportovní činnost spadá do rozsahu působnosti Smlouvy, podléhají podmínky jejího výkonu všem povinnostem, které vyplývají z jednotlivých ustanovení Smlouvy. Z toho vyplývá, že pravidla, která upravují uvedenou činnost, musí splňovat podmínky použití těchto ustanovení, která se týkají zejména zajištění volného pohybu pracovníků, svobody usazování, volného pohybu služeb nebo hospodářské soutěže.“ (odst. 28)

Dokonce i v případech, kdy dotčená pravidla nepředstavují omezení volného pohybu, jelikož se týkají otázek, které jsou významné pouze pro sport a jako takové nesouvisí s hospodářskou činností, není samozřejmé, že se dotyčná sportovní činnost nutně vymyká z rozsahu působnosti soutěžních článků SES. (odst. 31) Tribunál tedy pochybil, když shledal, že nespadá-li čistě sportovní úprava do rozsahu působnosti čl. 39 a 49 SES (upravujících volný pohyb pracovníků a služeb), rovněž to implikuje, že nesouvisí ani s hospodářskými soutěžními vztahy, důsledkem čehož nespadá ani do rozsahu působnosti čl. 81 a 82 SES (nyní čl. 101 a 102 SFEU). V důsledku toho bylo dle SD namístě, aniž by bylo třeba zkoumat ostatní části kasačního opravného prostředku, napadený rozsudek zrušit. (odst. 32–34)

Soudní dvůr se však rozboru situace profesionálních sportovců postižených aplikací antidopingových pravidel věnoval dále, neboť usoudil, že stav věci dovoluje, aby rozhodl ve věci samé o návrhových žádáních navrhovatelů. Zabýval se předpokladem, že by profesionální sportovci byli v soutěžně-právním smyslu podniky a i MOV by musel být kvalifikován jako podnik a v rámci olympijského hnutí jako sdružení národních a mezinárodních sdružení podniků. Napadeným rozhodnutím sdružení podniků pak byly dva podniky na určitou dobu vyloučeny z trhu. Slučitelnost určité úpravy s pravidly EU v oblasti hospodářské soutěže však nemůže být dle SD posuzována abstraktně, ale pouze v konkrétním kontextu každého případu. A v daném případě měla Komise správně za to, že obecným cílem napadené úpravy je boj proti dopingu, jehož účelem je zajištění poctivého průběhu sportovní soutěže. Dosažení takového cíle zahrnuje nezbytnost zajistit rovné šance závodníků, jejich zdraví, integritu a objektivnost závodu, jakož i etické hodnoty ve sportu. Sankce jsou v tomto kontextu nezbytné pro zajištění provedení zákazu dopingu, a proto musí být jejich účinek na svobodu jednání závodníků považován v zásadě za inherentní antidopingovým pravidlům. (odst. 43–44) Z toho plyne, že i jako rozhodnutí sdružení podniků ve smyslu soutěžního práva EU je úprava antidopingových pravidel MOV odůvodněna legitimním cílem a nemůže být automaticky považována za neslučitelnou s čl. 81 SES (nyní čl. 101 SFEU).

V dalším kroku se SD věnoval stanovení hranice určující, za kterou se pravidla sledující cíl slučitelný s právem ochrany hospodářské soutěže mohou stát naopak soutěž omezujícími. Připustil, že represivní povaha sporné antidopingové úpravy a výše sankcí použitelných v případě jejího porušení mohou mít negativní účinky na hospodářskou soutěž, protože by mohly, v případě, že by se tyto sankce nakonec ukázaly jako neopodstatněné, vést k neodůvodněnému vyloučení závodníka ze soutěží, a tedy narušit podmínky výkonu dotčené činnosti. Z toho vyplývá, že k tomu, aby unikla zákazu v čl. 81 odst. 1 SES (nyní čl. 101 odst. 1 SFEU), musí být omezení touto úpravou uložená omezena na to, co je nezbytné za účelem dosažení řádného průběhu sportovní soutěže. (odst. 47)

Napadená antidopingová pravidla by se podle SD mohla ukázat jako nepřiměřená ze dvou hledisek. Je nutné zkoumat hranici mezi případy, kdy se jedná o doping podléhající sankcím, a situacemi, kdy o něj nejde, stejně jako přísnost a výši příslušných sankcí. V tomto případě nebyla SD shledána nepřiměřenost hranice nandrolonu 2 ng/ml. Nandrolon sice produkuje i samo tělo sportovce, avšak dle dostupných vědeckých studií v množství dvacetkrát nižším než pravidly stanovená hranice. Proto hranici 2 ng/ml nelze považovat za neodůvodněnou nebo nezohledňující stav vědeckého poznání v době jejího stanovení i v době potrestání obou sportovců. Nepřiměřenost použitelných a uložených sankcí navrhovatelé mezi kasačními důvody ani neuvedli, a proto se tímto aspektem případu SD dále nezabýval.

Z výše uvedených důvodů SD žalobu na neplanost rozhodnutí Komise, podanou původně k Tribunálu, zamítl. Antidopingová pravidla Mezinárodního olympijského výboru tedy sice spadají do působnosti práva Evropské unie v oblasti hospodářské soutěže, ale nejsou s nimi v rozporu, pokud zůstávají omezena na to, co je nezbytné a přiměřené k zajištění řádného průběhu sportovních soutěží.

» Citovaná související judikatura:

Wouters a další C-309/99, Walrave a Koch C-36/74, Donà C-13/76, Bosman C-415/93, Deliège C-51/96 a C-191/97, Lehtonen a Castors Braine C-176/96, DLG C-250/92.

*

Genentech Inc. proti Hoechst GmbH a Sanofi-Aventis Deutschland GmbH

Rozsudek Soudního dvora ze dne 7. 7. 2016

C-567/14

EU:C:2016:526

Řešená problematika:

Výklad čl. 101 SFEU – Smlouva o nevýhradní licenci – Zrušení a neporušení práv k patentu – Povinnost platit poplatek.

Okolnosti případu:

Soudní dvůr rozhodoval o předběžné otázce pařížského odvolacího soudu (Cour d’appel), která se týkala aplikace čl. 101 SFEU na smlouvu licencující patent, který byl zrušen. Rozsudek je však zajímavý i vyjádřením SD k možnosti unijního přezkumu rozhodčích nálezů.

Původní spor mezi biotechnologickou spol. Genentech a jejím smluvním partnerem, spol. Hoechst, mateřskou firmou spol. Sanofi-Aventis Deutschland, byl veden o zrušení rozhodčího nálezu týkajícího se plnění licenční smlouvy o právech k patentům. Společnost Genentech užívala na základě nevýhradní licenční smlouvy, uzavřené v roce 1992 s právním předchůdcem spol. Hoechst, technologii CMVH (aktivátor odvozený od lidského cytomegaloviru). Na tuto technologii byl v roce 1992 udělen, avšak v roce 1999 zase zrušen, evropský patent, nicméně na přelomu tisíciletí byla nově patentována v USA. Licenční smlouvou se spol. Genentech zavázala hradit držiteli patentu tři druhy poplatků: jednorázový, pevný roční a také běžný poplatek ve výši 0,5 % z čistých tržeb z prodeje konečných výrobků nabyvatelem licence a jeho přidruženými podniky i držiteli sublicence. Společnost Genentech zaplatila jednorázový a roční poplatek, běžný poplatek však společnosti Hoechst nikdy neuhradila. Když dceřiná spol. Hoechst, Sanofi-Aventis Deutschland, vznesla na spol. Genentech v červnu 2008 dotaz ohledně konečných výrobků, které prodávala, aniž platila běžný poplatek, oznámila jí spol. Genentech v srpnu 2008 ukončení licenční smlouvy k říjnu téhož roku.

Následovala série sporů jednak před soudy v USA, jednak před rozhodci, neboť licenční smlouva obsahovala rozhodčí doložku. Ve třetím dílčím rozhodčím nálezu ze dne 5. 9. 2012 rozhodl rozhodce, že spol. Genentech je povinna platit spol. Hoechst i běžný poplatek. Návrh na neplatnost tohoto rozhodčího nálezu podala spol. Genentech v prosinci 2012 k odvolacímu soudu v Paříži. Dva měsíce nato byl vydán konečný rozhodčí nález, opět v neprospěch spol. Genentech, která měla vedle nákladů rozhodčího řízení a nákladů na zastoupení uhradit Hoechst náhradu škody ve výši 108 322 850 eur včetně úroku z prodlení. V rámci řízení o prohlášení neplatnosti třetího dílčího rozhodčího nálezu si odvolací soud položil otázku ohledně slučitelnosti licenční smlouvy s čl. 101 SFEU. Za ujednání znevýhodňující nabyvatele licence v hospodářské soutěži považoval povinnost z licenční smlouvy, podle níž měla spol. Genentech platit smluvní poplatky, i když zrušení patentů mělo zpětnou účinnost, a tyto poplatky se tudíž staly bezpředmětnými. Položil proto předběžnou otázku, kterou si SD přeformuloval takto (odst. 35):

„Musí být čl. 101 odst. 1 SFEU vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby na základě takové licenční smlouvy, o jakou jde v původním řízení, byla nabyvateli licence uložena povinnost platit poplatek za využívání patentované technologie po celou dobu účinnosti této smlouvy v případě zrušení nebo neporušení patentů chránících tuto technologii?“

Právní závěry:

Soudní dvůr se nejprve musel vypořádat s námitkou spol. Hoechst a Sanofi Aventis Deutschland, jakož i francouzské vlády, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná, a to z celé řady důvodů. Nejzajímavější z nich zněl, že odvolací soud rozhoduje o žalobě, která se týká platnosti mezinárodního rozhodčího nálezu, a vnitrostátní soudy nejsou v takovém případě oprávněny přezkoumávat, jak posoudil rozhodce otázky hospodářské soutěže, když v konečném rozhodčím nálezu dospěl k závěru, že nedošlo k porušení čl. 101 SFEU.

Soudní dvůr nejprve připomněl, že dle čl. 267 SFEU je věcí pouze vnitrostátního soudu, nesoucího odpovědnost za rozhodnutí ve věci, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které SD klade. Týká-li se položená otázka výkladu práva EU, je SD v zásadě povinen o ní rozhodnout. Odmítnutí předběžné otázky vnitrostátního soudu je možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad práva EU nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže SD nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny. (odst. 26) Vzhledem k tomu, že si předkládající soud položil otázku, zda čl. 101 SFEU brání tomu, aby licenční smlouva byla prováděna v souladu s tím, jak ji vyložil rozhodce, není dle SD zjevné, že by otázka, jak je třeba vykládat toto ustanovení SFEU, nebyla relevantní pro vyřešení sporu v původním řízení. Předkládající soud totiž stručně, ale přesně vyložil, proč má za to, že výsledek sporu závisí na výkladu čl. 101 SFEU.

Protože pouze evropský patent na spornou licencovanou technologii byl zrušen, ale patenty udělené v USA zůstaly v platnosti, SD se rozhodl dát odpověď ohledně účinků čl. 101 odst. 1 SFEU na licenční smlouvu pro případ zrušení, ale i pro případ neporušení patentů chránících licencovanou technologii, neboť spol. Genentech tvrdila, že jí bylo uloženo hradit poplatky i z prodeje výrobků, které patenty (ať již platné či neplatné) neporušovaly. Ve své odpovědi se SD ztotožnil se stanoviskem generálního advokáta, M. Watheleta, dle něhož SD nepřísluší, aby v rámci řízení o předběžné otázce opětovně posuzoval skutková zjištění rozhodce a jeho výklad licenční smlouvy, který provedl z hlediska německého práva a podle kterého je společnost Genentech povinna platit běžné poplatky bez ohledu na zrušení nebo neexistenci porušení práv vyplývajících z patentu dotčeného v původním řízení. (odst. 38)

Soudní dvůr navíc připomněl závěr svého staršího rozhodnutí (Ottung C-320/87), dle něhož povinnost platit poplatek, a to i po uplynutí doby platnosti patentu, který je předmětem licence, může vycházet z obchodního posouzení hodnoty přisuzované možnostem využívání přiznaným licenční smlouvou, zejména pokud je tato povinnost obsažena v licenční smlouvě uzavřené před udělením uvedeného patentu. Může-li nabyvatel licence tuto smlouvu svobodně ukončit výpovědí s přiměřenou výpovědní lhůtou, nemůže povinnost platit poplatky po celou dobu platnosti smlouvy spadat do působnosti zákazu stanoveného čl. 101 odst. 1 SFEU. (odst. 39) Odtud plyne zásadní závěr, že „čl. 101 odst. 1 SFEU nezakazuje uložit smluvně placení poplatku za výhradní používání technologie, na kterou se již nevztahuje patent, pokud nabyvatel licence může svobodně tuto smlouvu vypovědět… Dokud je dotčená licenční smlouva platná a nabyvatel licence ji může svobodně ukončit, je poplatek splatný, a to i když práva průmyslového vlastnictví vycházející z patentů poskytnutých výhradně nemohou být uplatněna vůči nabyvateli licence z důvodu uplynutí jejich platnosti. Takové okolnosti, zejména ta, že licenční smlouvu může nabyvatel licence svobodně ukončit, totiž umožňují vyloučit, aby hrazení poplatku narušovalo hospodářskou soutěž tím, že omezuje svobodu jednání nabyvatele licence nebo vede k uzavření trhu“. (odst. 40)

S ohledem na výše uvedené úvahy SD odpověděl na položenou otázku tak, „že článek 101 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby na základě takové licenční smlouvy, o jakou jde v původním řízení, byla nabyvateli licence uložena povinnost platit poplatek za využívání patentované technologie po celou dobu účinnosti této smlouvy v případě zrušení nebo neporušení patentů, které jsou předmětem licence, pokud nabyvatel licence mohl uvedenou smlouvu svobodně ukončit výpovědí s přiměřenou výpovědní lhůtou“. (odst. 43)

» Citovaná související judikatura:

Attanasio Group C-384/08, Reina C-65/81, Asnef-Equifax a Administración del Estado C-238/05, Rheinmühlen-Düsseldorf C-146/73, Burtscher C-213/04, PreussenElektra C-379/98, Melki a Abdeli C-188/10 a C-189/10, Ottung C-320/87.

*

Président de l’Autorité de la concurrence proti Association des producteurs vendeurs d’endives (APVE) a dalším

Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. 11. 2017

C-671/15

EU:C:2017:860

Řešená problematika:

Společná zemědělská politika a její výjimka z pravidel ochrany soutěže – Organizace producentů – Jednání v rozporu s čl. 101 SFEU.

Okolnosti případu:

Velký senát SD rozhodoval o předběžné otázce francouzského kasačního soudu (Cour de cassation), která se týkala výkladu čl. 101 SFEU ve vazbě na ustanovení předpisů práva EU upravujících společnou zemědělskou politiku, zejména výjimek, jimž se těší organizace producentů zemědělských komodit z pravidel ochrany hospodářské soutěže.

Francouzský Úřad pro hospodářskou soutěž (Autorité de la concurrence) v březnu 2012 rozhodl, že se 17 regionálních organizací francouzských producentů čekanky podílelo na komplexní a trvající kartelové dohodě spočívající v jednání ve vzájemné shodě týkajícím se trhu s čekankou. Jednání v rozporu s francouzskými soutěžními předpisy i čl. 101 odst. 1 SFEU probíhalo různými způsoby, např. tím, že byla každý týden oznamována minimální cena čekanky, byly určovány referenční ceny, byl zaveden systém pro obchodování, byla určována rezervovaná cena a byl zneužíván mechanismus cen za stažení výrobků z trhu. Dále se jednání ve vzájemné shodě týkalo množství čekanky uváděného na trh a také výměny strategických informací, s cílem zavést určité cenové uspořádání tak, aby byla společně určována minimální prodejní cena za produkci čekanky. Toto jednání umožňovalo producentům a několika jejich profesním organizacím udržovat minimální prodejní ceny čekanky v období od ledna 1998 až do vydání rozhodnutí v březnu 2012.

Dotčení producenti proti tomu namítali, že jejich dohody mají být považovány za nezbytné pro dosažení cílů společné zemědělské politiky EU, a proto se jejich jednání těší výjimce ze zákazů dohod a koordinace upravené v čl. 2 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 1184/2006 ze dne 24. července 2006 o použití určitých pravidel hospodářské soutěže na produkci zemědělských produktů a obchod s nimi a v čl. 176 nařízení Rady (ES) č. 1234/2007 ze dne 22. října 2007, kterým se stanoví společná organizace zemědělských trhů a zvláštní ustanovení pro některé zemědělské produkty (jednotné nařízení o společné organizaci trhů); nařízení upravují použití pravidel EU v oblasti hospodářské soutěže na produkci zemědělských produktů a obchod s nimi v oblasti ovoce a zeleniny. S těmito argumenty uspěli před odvolacím soudem v Paříži (Cour d’appel), proti jehož rozhodnutí podal předseda Úřadu pro hospodářskou soutěž kasační stížnost. Kasační soud předložil SD předběžné otázky, kterými chtěl zjistit, zda musí být čl. 101 SFEU, ve spojení s příslušnými ustanoveními nařízení z oblasti společné zemědělské politiky [konkrétně čl. 2 nařízení č. 26 ze dne 4. dubna 1962 o použití určitých pravidel hospodářské soutěže na produkci zemědělských produktů a obchod s nimi, čl. 11 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 2200/96 ze dne 28. října 1996 o společné organizaci trhu s ovocem a zeleninou, čl. 2 nařízení č. 1184/2006, čl. 3 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 1182/2007 ze dne 26. září 2007, kterým se stanoví zvláštní pravidla pro odvětví ovoce a zeleniny; jakož i prvním pododstavcem čl. 122, a čl. 175 a 176 nařízení č. 1234/2007], vykládán v tom smyslu, že jednání producentů čekanky a jejich organizací, jimiž tito společně určují minimální prodejní ceny, jednají ve vzájemné shodě ohledně množství uváděného na trh a vyměňují si strategické informace, jsou vyloučena z působnosti zákazu kartelových dohod stanoveného v čl. 101 odst. 1 SFEU.

Právní závěry:

V úvodu své odpovědi SD připomněl, že: „V zájmu sledování cílů, které spočívají v zavedení společné zemědělské politiky a režimu nenarušené hospodářské soutěže, článek 42 SFEU v této souvislosti uznává přednost společné zemědělské politiky před cíli Smlouvy v oblasti hospodářské soutěže a pravomoc unijního normotvůrce rozhodovat, v jaké míře se pravidla hospodářské soutěže uplatní v oblasti zemědělství.“ (odst. 37) Unijní normotvůrce pro naplnění cílů společné zemědělské politiky nestanoví výjimky ze zákazu jednání uvedených v čl. 101 odst. 1 a čl. 102 SFEU, nýbrž vylučuje z působnosti těchto ustanovení jednání, která by do jejich působnosti spadala, pokud by k nim došlo v jiném odvětví než v odvětví společné zemědělské politiky.

Co se konkrétně týče odvětví ovoce a zeleniny, stanoví zmíněná nařízení č. 1184/2006 a č. 1234/2007, že se soutěžní čl. 101 až 106 SFEU a předpisy přijaté k jejich provedení použijí na všechny dohody, rozhodnutí a jednání, které se týkají produkce a prodeje ovoce a zeleniny, na něž se vztahují uvedená nařízení, s výjimkou dohod, které tvoří nedílnou část vnitrostátní organizace trhu nebo jsou nezbytné pro dosažení cílů společné zemědělské politiky stanovených ve SFEU, zejména pak dohod zabývajících se produkcí nebo prodejem zemědělských produktů nebo využíváním společných zařízení ke skladování, úpravě nebo zpracování zemědělských produktů, a které nestanoví povinnost účtovat stejné ceny. Rozsah těchto výjimek je ovšem dle SD třeba vykládat restriktivně. (odst. 46)

Soudní dvůr dále zdůraznil, že společné organizace trhů se zemědělskými produkty nejsou prostorem bez hospodářské soutěže a sama společná zemědělská politika usiluje o zachování soutěže na trzích se zemědělskou produkcí. Fungování decentralizované organizace zemědělských trhů zajišťují zejména organizace producentů a sdružení organizací producentů (OP a SOP). Jsou to členské státy, které uznávají konkrétní OP nebo SOP za způsobilé naplňovat některý z cílů vymezených unijním zákonodárcem na poli společné zemědělské politiky. Zaprvé tedy platí, že z působnosti soutěžních ustanovení SFEU mohou být vyňaty pouze OP a SOP, které uznal členský stát. (odst. 54) Zadruhé pak, že k jednáním, která by byla vyňata z působnosti soutěžních předpisů, musí dojít v rámci téže OP nebo téhož SOP. (odst. 56) Z toho plyne, že dohody nebo jednání ve vzájemné shodě nikoliv v rámci jedné OP nebo jednoho SOP, nýbrž mezi OP nebo mezi SOP navzájem překračují meze toho, co je nezbytné k plnění těchto úloh. (odst. 58)

V projednávaném případě se na dohodách producentů čekanky podílela i některá sdružení, která nepatřila mezi státem uznané OP a SOP, a současně šlo o jednání a dohody mezi, a nikoli uvnitř OP a SOP. Navíc SD připomněl, že i kdyby šlo o jednání a dohody uvnitř státem uznaných OP a SOP, i tato jednání by musela sledovat výhradně cíle uvedené v příslušných nařízeních č. 1184/2006 a č. 1234/2007, tj. zajišťovat plánování produkce a její přizpůsobení poptávce, zejména pokud jde o jakost a množství, koncentrovat nabídku a uvádět produkty vyprodukované jejími členy na trh nebo optimalizovat produkční náklady a stabilizovat ceny producentů. Vyňato z působnosti soutěžních předpisů totiž může být pouze jednání, k němuž „skutečně dochází výlučně v souvislosti se sledováním jednoho nebo několika cílů, které jim byly svěřeny v souladu s právní úpravou společné organizace dotčeného trhu“. (odst. 62)

Soudní dvůr dále vyložil, jaká jednání producentů v rámci OP a SOP mohou naplňovat tyto cíle a dospěl k závěru, že „společné určování minimálních prodejních cen v rámci téže OP nebo téhož SOP naproti tomu z hlediska jednání nezbytných ke splnění úloh, jež jsou jim svěřeny v rámci společné organizace dotčeného trhu, nelze považovat za přiměřené cílům stabilizace cen nebo koncentrace nabídky, pokud producentům, kteří svoji vlastní produkci prodávají sami… neumožňuje účtovat nižší cenu, než jsou tyto minimální ceny, jelikož vede k oslabení již tak snížené míry hospodářské soutěže na trzích se zemědělskými produkty, a to zejména proto, že je producentům přiznána možnost sdružovat se v rámci OP a SOP za účelem koncentrace jejich nabídky“. (odst. 66)

S ohledem na výše uvedené odpověděl SD na položené otázky tak, že čl. 101 SFEU, ve spojení s ustanovením příslušných nařízení z oblasti společné zemědělské politiky, musí být vykládán v tom smyslu, že (odst. 68):

„– taková jednání, která spočívají ve společném určování minimálních prodejních cen, v jednání ve vzájemné shodě ohledně množství uváděného na trh nebo ve výměně strategických informací a o která se jedná ve věci v původním řízení, nemohou být vyloučena z působnosti zákazu kartelových dohod stanoveného v čl. 101 odst. 1 SFEU, jsou-li ujednána mezi různými organizacemi producentů nebo sdruženími organizací producentů nebo se subjekty, které nebyly uznány členským státem za účelem dosažení cíle vymezeného normotvůrcem Evropské unie v rámci společné organizace dotčeného trhu, jako jsou profesní organizace, které nemají postavení organizace producentů, sdružení organizací producentů nebo mezioborové organizace ve smyslu právní úpravy Evropské unie, a

– taková jednání ve vzájemné shodě týkající se cen nebo množství uváděného na trh nebo jednání spočívající ve výměně strategických informací, o která se jedná ve věci v původním řízení, mohou být vyloučena z působnosti zákazu kartelových dohod stanoveného v čl. 101 odst. 1 SFEU, jsou-li ujednána mezi členy téže organizace producentů nebo téhož sdružení organizací producentů uznaných členským státem a jsou-li nezbytně nutná ke sledování cíle či cílů dotčené organizace producentů nebo dotčeného sdružení organizací producentů v souladu s právní úpravou Evropské unie.“

» Citovaná související judikatura:

Milk Marque a National Farmers’ Union C-137/00, Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou C-373/11, Německo proti Radě C-280/93, Francie proti Komisi C-456/00.

*

II. Podnik, sdružení podniků, solidární a nástupnická odpovědnost

V kapitole jsou představeny následující rozsudky:

- AC-Treuhand AG proti Evropské komisi C-194/14 P

- Akzo Nobel NV a další proti Komisi Evropských společenství (AKZO I) C-97/08 P

- Akzo Nobel NV a další proti Evropské komisi (AKZO III) C-516/15 P

- Areva SA, Alstom SA a další proti Evropské komisi C-247/11 P a C-253/11 P

- Arkema SA proti Evropské komisi a Elf Aquitaine proti Evropské komisi C-520/09 P a C-521/09 P

- Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato proti Ente tabacchi italiani – ETI SpA a dalším a Philip Morris Products SA a další proti Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato a dalším C-280/06

- Compass-Datenbank GmbH proti Rakouské republice C-138/11

- EI DuPont de Nemours and Co. proti Evropské komisi C-172/12 P

- Eni Spa proti Evropské komisi C-508/11 P

- Evropská komise proti Parker ITR Srl a Parker-Hannifin Corp. C-434/13 P

- Evropská komise proti Tomkins plc C-286/11 P

- Federación Española de Empresas de Tecnología Sanitaria (FENIN) proti Komisi Evropských společenství C-205/03 P

- FNV Kunsten Informatie en Media proti Staat der Nederlanden C-413/13

- Gascogne Sack Deutschland GmbH, dříve Sachsa Verpackung GmbH proti Evropské komisi; Groupe Gascogne SA proti Evropské komisi C-40/12 P a C-58/12 P

- Legris Industries SA proti Evropské komis a Comap SA proti Evropské komisi C-289/11 P a C-290/11 P

- MasterCard Inc., MasterCard International Inc., MasterCard Europe SPRL proti Evropské komisi C-382/12 P

- Saint-Gobain Glass France SA, Saint-Gobain Sekurit Deutschland GmbH & Co. KG, Saint-Gobain Sekurit Francie SAS a Compagnie de Saint-Gobain SA proti Evropské komisi T-56/09 a T-73/09

- SELEX Sistemi Integrati SpA proti Komisi a Organisation européenne pour la sécurité de la navigation aérienne (Eurocontrol) C-113/07 P

+ rozsudky zahrnuté v jiných kapitolách:

AG2R Prévoyance C-437/09, API – Anonima Petroli Italiana C-184/13 až C-187/13, C-194/13, C-195/13 a C-208/13, CISAC T-442/08, Confederación Española de Empresarios C-217/05, LG Display C-227/14 P, Meca-Medina a Majcen C-519/04 P, MOTOE C-49/07, Papierfabrik August Koehler C-322/07 P, C-327/07 P a C-338/07 P, Parker ITR C-434/13 P, Prysmian C-601/18 P, Schindler Holding C-501/11 P, Siemens Österreich C-231/11 P až C-233/11 P, Skanska C-724/17, Slovak Telekom a Deutsche Telekom T-851/14 a T-827/14, Tomkins C-286/11 P, YKK C-408/12 P.

Klíčový pojem „podnik“, označující hlavního adresáta pravidel daných čl. 101 a 102 SFEU i nařízením (ES) č. 139/2004, jakož i dalších předpisů soutěžního práva EU, vyžaduje trvalého praktického vyjasňování, jak dokládá množství rozsudků v této kapitole. Definice „podniku“ byla zákonodárcem EU přenechána judikatuře a SD již od klasického rozsudku Höfner and Elser proti Macrotron GmbH C-41/90 (podnikem je jakákoliv entita bez ohledu na právní status či způsob financování vykonávající hospodářskou činnost) své pojetí podniku neustále vykládá a upřesňuje pro potřeby aplikace v různých situacích a podnikových konstelacích (entity pověřené veřejnou mocí k výkonu určité činnosti, solidární odpovědnost mateřské a dceřiné společnosti, právní a hospodářské nástupnictví…). V důsledku toho pojem „podnik“, s nímž pracují všechny závazné předpisy, jakož i sdělení, oznámení a výkladové pokyny (guidelines) soutěžního práva EU, musí být vykládán, upřesňován a užíván dle této neustále se vyvíjející judikatury.

*

AC-Treuhand AG proti Evropské komisi

Rozsudek Soudního dvora ze dne 22. 10. 2015

C-194/14 P

EU:C:2015:717

Řešená problematika:

Kartelová dohoda – Pojmy „dohoda mezi podniky“ a „jednání ve vzájemné shodě“ – Výpočet výše pokut – Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci.

Okolnosti případu:

Soudní dvůr rozhodoval o kasačním opravném prostředku podaném proti rozsudku Tribunálu z února 2014 (T-27/10), kterým tento soud potvrdil rozhodnutí Komise z listopadu 2009 (věcCOMP/38.589 – Tepelné stabilizátory), jímž Komise shledala žalobkyni odpovědnou za organizování a zprostředkování kartelu. Rozsudek SD je významný tím, že i přes absenci institutu „účastenství“ ve smyslu trestněprávním nebo správněprávním umožňuje činit odpovědné za porušení pravidel soutěžního práva i takové podniky, jejichž účast na protiprávním jednání spočívá spíše v podpoře a koordinaci, a to rozšířením výkladu pojmu podnik (resp. subsumpcí pod tento pojem i takových forem jednání, která by mohla být považována za účastenství).

AC-Treuhand je poradenskou společností nabízející různé služby národním a mezinárodním sdružením, zájmovým skupinám a neziskovým organizacím spočívající ve sběru, zpracování a využívání údajů o trhu, prezentaci statistik o trzích či kontrole údajů jí předávaných klienty. Komise měla za to, že spol. AC-Treuhand se účastnila v rámci EHP souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě v odvětví cínových stabilizátorů a v odvětví epoxidovaného sójového oleje a esterů spočívající ve stanovení cen, rozdělení trhů prostřednictvím prodejních kvót, rozdělení zákazníků a výměně citlivých informací, a to zejména o zákaznících, produkci a prodejích.

Komise spatřovala zásadní úlohu spol. AC-Treuhand zejména v tom, že za úplatu pro účastníky kartelové dohody organizovala setkání, kterých se rovněž aktivně účastnila, shromažďovala a poskytovala účastníkům údaje o prodejích na dotčených trzích, nabízela zprostředkování v případě napětí mezi dotyčnými podniky a motivovala účastníky k nalezení kompromisu. Rozhodnutím ze dne 11. 11. 2009 Komise uložila spol. AC-Treuhand dvě pokuty, každou ve výši 174 000 eur. Ta proti předmětnému rozhodnutí Komise podala žalobu k Tribunálu, která však byla v plném rozsahu zamítnuta. Společnost AC-Treuhand proto podala kasační opravný prostředek k SD, v němž uplatňovala čtyři kasační důvody.

Právní závěry:

Předně měla spol. AC-Treuhand za to, že Komise porušila čl. 81 odst. 1 SES (nyní čl. 101 odst. 1 SFEU) a zásadu legality z toho důvodu, že čl. 81 odst. 1 SES (nyní čl. 101 odst. 1 SFEU) míří pouze na účastníky protisoutěžních dohod nebo jednání, a ne na chování spočívající v jiném typu účasti a že v době jejího údajného protiprávního jednání neexistovala žádná judikatura, která by právní konstrukci dovolující postihovat takové jiné druhy účasti umožňovala. Dle SD bylo podstatou této námitky, „zda poradenský podnik může být odpovědný za porušení čl. 81 odst. 1 ES, pokud aktivně a vědomě přispívá k provádění nebo pokračování kartelové dohody mezi výrobci činnými na trhu odlišném od trhu, na kterém sám působí“. (odst. 26)

Podle SD však znění čl. 101 odst. 1 SFEU „nijak nenasvědčuje tomu, že by se v něm uvedený zákaz vztahoval pouze na strany těchto dohod nebo jednání ve vzájemné shodě, které působí na trzích, které jsou jimi dotčeny“. (odst. 27) Tak „pasivní formy účasti na protiprávním jednání, jako je účast podniku na schůzkách, na nichž byly uzavřeny dohody s protisoutěžním účelem, aniž se proti nim zjevně postavil, poukazují na spoluúčast, která může vést ke vzniku jeho odpovědnosti v rámci čl. 81 odst. 1 ES, neboť mlčky učiněné schválení takovéto protiprávní iniciativy, bez veřejného distancování se od jejího obsahu nebo jejího oznámení správním orgánům, v důsledku podporuje pokračování v protiprávním jednání a ohrožuje jeho odhalení“. (odst. 31) Také není nezbytné, aby ke vzájemnému omezení svobody jednání v důsledku dohody nebo jednání ve vzájemné shodě došlo na témže trhu, na kterém působí všichni účastníci. (odst. 33) Z ustálené judikatury totiž dle SD vyplývá, že „znění čl. 81 odst. 1 ES obecně odkazuje na všechny dohody a jednání ve vzájemné shodě, které v horizontálních nebo vertikálních vztazích narušují hospodářskou soutěž na společném trhu bez ohledu na trh, na kterém strany působí, nebo skutečnost, že se daná ujednání vztahují pouze na obchodní chování jedné z těchto stran“. (odst. 35)

Vzhledem k zásadní úloze spol. AC-Treuhand na dvou setkáních měl SD za to, „že chování společnosti AC-Treuhand se přímo začleňuje do úsilí výrobců tepelných stabilizátorů týkajícího se jak vyjednávání, tak kontroly v souvislosti s uplatňováním závazků, které tyto naposledy uvedené subjekty přijaly v rámci kartelových dohod, neboť samotným cílem služeb, které AC-Treuhand poskytuje na základě smluv o poskytování služeb uzavřených s uvedenými výrobci, je dosažení, s plnou znalostí věci, dotčených protisoutěžních cílů, tedy (…) stanovení cen, rozdělení trhů a zákazníků, jakož i výměna citlivých obchodních informací“. (odst. 38)

K namítanému porušení zásady legality SD připomněl judikaturu, dle níž „[z]ásadu legality trestných činů a trestů (…) nelze vykládat tak, že vylučuje postupné objasňování pravidel trestní odpovědnosti prostřednictvím soudního výkladu každého jednotlivého případu za podmínky, že výsledek je přiměřeně předvídatelný v době, kdy došlo k protiprávnímu jednání, zejména s ohledem na výklad použitý v dané době v judikatuře týkající se dotčeného právního ustanovení“. (odst. 41) V dané věci měl SD za to, že „i když v době, kdy došlo k protiprávním jednáním (…) soudy Evropské unie neměly ještě příležitost vyjádřit se konkrétně k chování poradenského podniku, jakým je chovaní, které charakterizovalo jednání společnosti AC-Treuhand, tato společnost musela – v případě potřeby po využití odborného poradenství – očekávat, že její chování může být prohlášeno za neslučitelné s ustanoveními unijního práva hospodářské soutěže, a to vzhledem zejména k širokému rozsahu pojmů ‚dohoda‘ a ‚jednání ve vzájemné shodě‘ vyplývajícímu z judikatury Soudního dvora“. (odst. 43)

V souladu s tímto SD uzavřel, že Tribunál mohl právem konstatovat, že na chování spol. AC-Treuhand se vztahuje zákaz uvedený v čl. 101 odst. 1 SFEU a že takový výklad bylo možno v okamžiku, kdy došlo k protiprávním jednáním, rozumně předvídat. (odst. 46) V dalších důvodech kasačního opraveného prostředku spol. AC-Treuhand rozporovala způsob a výši uložení pokuty, SD však tyto částečně odmítl jako nepřípustné nebo označil za neopodstatněné.

» Citovaná související judikatura:

Komise proti Volkswagen C-74/04 P, Komise proti Anic Partecipazioni C-49/92 P, T-Mobile Netherlands a další C-8/08, Aalborg Portland a další proti Komisi C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P a C-219/00 P, LTM C-56/65, Consten a Grundig proti Komisi C-56/64 a C-58/64, Binon C-243/83, Javico C-306/96, Evonik Degussa proti Komisi C-266/06 P, Dansk Rørindustri a další proti Komisi C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P až C-208/02 P a C-213/02 P, Chalkor proti Komisi C-386/10 P, LG Display a LG Display Taiwan proti Komisi C-227/14 P, Telefónica a Telefónica de España proti Komisi C-295/12 P, Schindler Holding a další proti Komisi C-501/11 P, Komise proti Parker Hannifin Manufacturing a Parker-Hannifin C-434/13 P.

*

Akzo Nobel NV a další proti Komisi Evropských společenství (AKZO I)

Rozsudek Soudního dvora ze dne 10. 9. 2009

C-97/08 P

EU:C:2009:536

Řešená problematika:

Kartelová dohoda – Nařízení (ES) č. 1/2003 – Skupina podniků – Přičitatelnost protiprávního jednání – Odpovědnost mateřské společnosti za jednání dceřiných společností.

Okolnosti případu:

Soudní dvůr rozhodoval o kasačním opravném prostředku proti rozhodnutí Tribunálu z prosince 2007 (T-112/05) a žalobkyním ve svém rozhodnutí nevyhověl.

Skutková stránka případu byla následující: v dubnu 1999 Komise zjistila existenci tvrdého kartelu operujícího v rozmezí let 1992–1998 mezi evropskými a americkými výrobci potravinových přídavků (vitamín B4 užívaný v krmných směsích) díky informacím od společnosti Bioproducts (USA), účastnice tohoto kartelu, na základě programu shovívavosti (leniency). Na základě tohoto zjištění uložila Komise svým rozhodnutím z roku 2004 (věc C.37.533 – Cholinchlorid) všem evropským podnikům účastnícím se kartelu pokutu (severoamerické se na kartelu přestaly podílet v roce 1994).

Mezi společnosti podílející se na kartelu patřilo i pět společností ze skupiny Akzo Nobel, které vyráběly cholinchlorid (vitamín B4), avšak nikoli samotná společnost Akzo Nobel NV. Ta byla vzhledem k ostatním společnostem ve skupině Akzo Nobel v mateřském postavení a Komise při svém zkoumání vycházela z vyvratitelné domněnky, že nad dceřinými společnostmi vykonávala rozhodující vliv, jelikož společnost Akzo Nobel NV kontrolovala podle Komise přímo či nepřímo 100 % kapitálu dceřiných společností. Společnost Akzo Nobel se tak sice samotného kartelu neúčastnila, ale i přesto dostala od Komise pokutu ve výši 21 mil. eur s tím, že Komise do výpočtu zahrnula celkový obrat skupiny, protože podle ní nebyly její dceřiné společnosti samostatné při určování svého jednání.

Z dokumentů získaných Komisí při řízení vyplynulo, že cíle skupiny, jakož i pokyny týkající se strategií obchodních jednotek, byly stanoveny správní radou Akzo Nobel. Uvedené strategie mohly být schváleny, pouze pokud byly v souladu se strategickým plánem skupiny. Mimoto složení portfolia v rámci strategického plánu bylo rovněž určeno správní radou Akzo Nobel, zatímco provozní plány jednotlivých obchodních jednotek musely být v souladu s pokyny a cíli skupiny, jak byly definovány uvedenou správní radou.

Tribunál se ve svém rozhodnutí z roku 2007 připomenul definicí pojmu „podnik“ v soutěžním právu, která ve smyslu čl. 81 SES (nyní čl. 101 odst. 1 SFEU) zahrnuje hospodářské entity, z nichž každá je tvořena jednotnou organizací osobních, hmotných a nehmotných prvků, která dlouhodobě sleduje určitý hospodářský cíl a může přispívat ke spáchání protiprávního jednání uvedeného v daném ustanovení. Pro účely uplatnění a výkonu rozhodnutí Komise v oblasti práva hospodářské soutěže je nezbytné označit jako osobu, jíž je rozhodnutí určeno, entitu s právní subjektivitou, protože kartelové právo funguje na principu osobní odpovědnosti, kterou může mít pouze entita (osoba) s právní subjektivitou.

V tom případě, kdy mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která se dopustila protiprávního jednání, existuje vyvratitelná domněnka, podle které uvedená mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti. Žalobkyně namítaly, že rozhodující vliv, který musí mateřská společnost uplatňovat, aby jí mohla být přičítána odpovědnost za chování její dceřiné společnosti, se musí týkat obchodní politiky stricto sensu této společnosti. Dceřiné společnosti Akzo Nobel si přitom dle jejich tvrzení určovaly svoji obchodní politiku z velké části samy. Tribunál přezkoumal vazby v rámci skupiny s dopadem na cenovou politiku, výrobní činnost a distribuci, prodejní cíle, hrubé obchodní marže, prodejní náklady, cash flow, zásoby a marketing a dospěl k závěru, že žalobkyně nevyvrátily předpoklad, podle kterého Akzo Nobel, mateřská společnost vlastnící 100 % kapitálu svých dceřiných společností, vykonávala rozhodující vliv na politiku posledně uvedených. Bylo tedy důvodné učinit závěr, že Akzo Nobel tvoří spolu s nimi podnik ve smyslu čl. 81 SES (nyní čl. 101 odst. 1 SFEU), aniž je třeba ověřovat, zda Akzo Nobel vykonávala vliv na dotčené jednání.

Právní závěry:

V podání k SD žalobkyně trvaly na tom, že Tribunál nesprávně použil pojem „podnik“, zejména napadly existenci vyvratitelné domněnky rozhodujícího vlivu vyplývající ze 100 % majetkové kontroly mateřské společnosti nad dceřinou. Dle nich mělo být povinností Komise předložit důkaz o skutečném výkonu rozhodujícího obchodního vlivu mateřské společnosti na společnost dceřinou. Soudní dvůr však s ohledem na starší judikaturu (AEG-Telefunken proti Komisi C-107/82 aj.) uzavřel, že k tomu, aby se dalo předpokládat, že mateřská společnost vykonává rozhodující vliv na obchodní politiku dceřiné společnosti, stačí, aby Komise prokázala, že veškerý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn její mateřskou společností. Komise následně může činit mateřskou společnost společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené její dceřiné společnosti, ledaže tato mateřská společnost, které přísluší vyvrátit tuto domněnku, předloží dostatečné důkazy, které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost chová na trhu samostatně. (odst. 61) Je tedy na mateřské společnosti předložit k posouzení každý důkaz týkající se organizačních, hospodářských a právních vazeb mezi ní a její dceřinou společností, který by mohl prokázat, že netvořily jedinou hospodářskou jednotku. (odst. 65)

Nejde přitom o zavádění objektivní odpovědnosti mateřské společnosti za chování jejích dcer, jak namítaly žalobkyně, neboť odpovědnost se mateřské společnosti nepřičítá, aniž by jí byla prokázána. (odst. 71) Přičtení osobní odpovědnosti závisí na relevantních skutečnostech týkajících se hospodářských, organizačních a právních vazeb, které spojují dceřinou společnost s mateřskou společností a které se mohou lišit případ od případu, pročež nemohou být předmětem taxativního výčtu. (odst. 74)

Soudní dvůr svým rozhodnutím zamítl kasační opravný prostředek proti rozhodnutí Tribunálu. Pojem „podnik“ musí být v soutěžním právu EU chápán jako pojem označující hospodářskou jednotku, i když z právního hlediska je tato hospodářská jednotka složena z více fyzických nebo právnických osob, a pokud taková hospodářská jednotka poruší pravidla hospodářské soutěže, musí nést za toto protiprávní jednání odpovědnost na základě zásady osobní odpovědnosti. Chování dceřiné společnosti může být přičteno mateřské společnosti, zejména pokud tato dceřiná společnost, byť má vlastní právní subjektivitu, samostatně neurčuje své chování na trhu, ale v zásadě uplatňuje pokyny, které jsou jí uděleny mateřskou společností, takže se navenek chová jako jeden podnik.

» Citovaná související judikatura:

HFB a další proti Komisi T-9/99, Michelin proti Komisi T-203/01, Limburgse Vinyl Maatschappij a další proti Komisi, zvaný „PVC II“ T-305/94 až T-307/94, T-313/94 až T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 a T-335/94, AEG-Telefunken proti Komisi C-107/82, Tokai Carbon a další proti Komisi T-71/03, T-74/03, T-87/03 a T-91/03, Avebe proti Komisi T-314/01, Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisi C-286/98 P, Imperial Chemical Industries proti Komisi C-48/69, Geigy proti Komisi C-52/69, Istituto Chemioterapico Italiano a Commercial Solvents proti Komisi C-6/73 a C-7/73, Viho proti Komisi T-102/92, Saxonia Edelmetalle proti Komisi T-111/01 R, PKK a KNK proti Radě C-229/05 P, Dansk Rørindustri a další proti Komisi C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P až C-208/02 P a C-213/02 P, DaimlerChrysler proti Komisi T-325/01, Bolloré a další proti Komisi T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 a T-136/02, Aalborg Portland a další proti Komisi C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P a C-219/00 P, Cassa di Risparmio di Firenze a další C-222/04, FENIN proti Komisi C-205/03 P, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio C-217/05, Komise proti Anic Partecipazioni C-49/92 P, Cascades proti Komisi C-279/98 P, ETI a další C-280/06, Papierfabrik August Koehler a další proti Komisi C-322/07 P, C-327/07 P a C-338/07 P, Europemballage a Continental Can proti Komisi C-6/72.

*

Akzo Nobel NV a další proti Evropské komisi (Akzo III)

Rozsudek Soudního dvora ze dne 27. 4. 2017

C-516/15 P

EU:C:2017:314

Řešená problematika:

Kartelová dohoda – Přičtení k tíži mateřské společnosti odpovědnosti za protiprávní jednání dceřiných společností – Promlčení v oblasti ukládání sankcí vůči dceřiným společnostem – Účinky na právní postavení mateřské společnosti.

Okolnosti případu:

Soudní dvůr rozhodoval o kasačním opravném prostředku podaném proti rozsudku Tribunálu z července 2015 (T-47/10), kterým tento soud pouze částečně vyhověl žalobám navrhovatelek na neplatnost rozhodnutí Komise z listopadu 2009 (věc COMP/38589 – Tepelné stabilizátory).

Tímto prvním rozhodnutím ve věci kartelu tepelných stabilizátorů uložila Komise pokutu několika společnostem ze skupiny Akzo Nobel za účast na dvou kartelech ohledně stanovení cen, sdílení trhu a přidělování zákazníků, a to v odvětví cínových stabilizátorů a epoxidového oleje ze sójových bobů a esterů. V rozhodnutí rozlišila tři časová období s rozdílnými účastmi dotčených společností: (i) první období před 28. 6. 1993, v němž se spol. Akzo Nobel Chemicals GmbH a Akzo Nobel Chemicals BV (100% vlastněné mateřskou společností Akzo Nobel) přímo účastnily protiprávního jednání, (ii) druhé období mezi 28. 6. 1993 a 2. 10. 1998, v rámci nějž bylo protiprávní jednání údajně spácháno sdružením Akros Chemicals bez právní subjektivity, a (iii) mezi 2. 10. 1998 a 22. 3. 2000, v rámci nějž bylo protiprávní jednání údajně spácháno spol. Akros Chemicals (která integrovala činnost sdružení Akros Chemicals). Společnost Akzo Nobel jako mateřská společnost byla činěna odpovědnou za celou dobu údajného protiprávního jednání, tj. od 24. 2. 1987 do 22. 3. 2000.

Dotčené společnosti podaly proti tomuto rozhodnutí žalobu k Tribunálu. Namítaly zejména, že jednání spol. Akzo Nobel Chemicals GmbH a Akzo Nobel Chemicals BV bylo promlčeno od 28. 6. 1993, a tedy tyto společnosti spolu s mateřskou společností Akzo Nobel nemohou být činěny odpovědné za protiprávní jednání v tomto období. Tribunál rozhodnutí Komise v části týkající se pokut uložených spol. Akzo Nobel Chemicals GmbH a Akzo Nobel Chemicals BV, pokud jde o první období, zrušil, neboť přisvědčil argumentu, že jejich jednání bylo promlčeno (T-47/10). Mateřská společnost Akzo Nobel podala proti tomuto rozhodnutí Tribunálu kasační opravný prostředek k SD. Namítala především, že zrušení promlčených pokut uložených jejím dceřiným společnostem mělo vést také ke zrušení jí uložené pokuty, protože jako mateřská společnost nebyla přímo zapojena do protiprávního jednání, ale přijala odpovědnost pouze z titulu odpovědnosti za jednání svých dceřiných společností.

Právní závěry:

Soudní dvůr se však s námitkami spol. Akzo Nobel neztotožnil a dal za pravdu Tribunálu. Připomněl, že pojem „podnik“ musí být vykládán jako označující jakoukoli ekonomickou jednotku vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této jednotky a způsobu jejího financování. (odst. 47) Poruší-li taková hospodářská jednotka pravidla hospodářské soutěže, přísluší jí, aby za toto protiprávní jednání nesla odpovědnost na základě zásady osobní odpovědnosti. (odst. 49) Pro účely uložení pokuty a určení oznámení námitek však musí být protiprávní jednání jednoznačně přičteno právnické osobě. (odst. 50)

Dle ustálené judikatury může být chování dceřiné společnosti přičteno mateřské, zejména pokud tato dceřiná společnost samostatně neurčuje své chování na trhu, ale v zásadě uplatňuje pokyny, které jí uděluje mateřská společnost, především s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby těchto právních subjektů. (odst. 52) Tyto společnosti totiž tvoří jediný podnik. V případě, kdy mateřská společnost vlastní celý nebo téměř celý kapitál dceřiné společnosti, uplatní se vyvratitelná domněnka, že mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na dceřinou společnost. (odst. 54)

Dále SD připomněl, že mateřská společnost, které byla přičtena odpovědnost za protiprávní jednání její dceřiné společnosti, je osobně potrestána za protiprávní jednání, o němž se má za to, že se ho dopustila sama, z důvodu rozhodujícího vlivu, který vykonávala na svou dceřinou společnost a který jí umožnil určovat chování této společnosti na trhu. (odst. 56) Na základě zásady osobní odpovědnosti hospodářské jednotky je pak mateřská společnost, která je součástí takové jednotky, považována za společně a nerozdílně odpovědnou za protiprávní jednání společně s ostatními právnickými osobami tvořícími tuto hospodářskou jednotku. (odst. 57) Soudní dvůr také připomněl odvozenou povahu odpovědnosti mateřské společnosti vzniklé pouze z důvodu přímé účasti dceřiné společnosti na protiprávním jednání. (odst. 61) Proto v situaci, kdy žádný faktor individuálně necharakterizuje jednání vytýkané mateřské společnosti, musí snížení částky pokuty uložené dceřiné společnosti solidárně s její mateřskou společností v zásadě být rozšířeno na mateřskou společnost. (odst. 62) Dále SD uvedl, že pravomoc Komise ukládat sankce může být promlčena vůči dceřiné společnosti, nikoli však vůči mateřské společnosti, a to i když je odpovědnost mateřské společnosti zcela založena na protiprávním jednání této dceřiné společnosti. (odst. 63)

V dané věci bylo protiprávní jednání společností Akzo Nobel Chemicals GmbH a Akzo Nobel Chemicals BV během prvního období (tj. před 28. 6. 1993) přičítáno mateřské společnosti Akzo Nobel (jelikož tyto společnosti spolu tvořily jeden podnik). Posledně jmenovaná tak byla osobně odpovědná za protiprávní jednání, ohledně nichž se mělo za to, že se jich během tohoto období sama dopustila. (odst. 65–66) Jako mateřská společnost byla spol. Akzo Nobel rovněž účastna protiprávního jednání v druhém a třetím období, a to až do 22. 3. 2000. Jelikož z toho důvodu k promlčení protiprávního jednání ve vztahu ke spol. Akzo Nobel nedošlo, může být stíhána za protiprávní jednání, která jsou sice vůči jiným společnostem promlčena, ale ve vztahu k nimž je považována za zodpovědnou osobně a solidárně s nimi. Okolnost, že tato odpovědnost vyplývá výlučně z přímé účasti dceřiných společností, nemůže takový závěr zpochybnit. (odst. 71–72)

Na jedné straně je Akzo Nobel totiž považována za osobně odpovědnou a společně a nerozdílně odpovědnou za protiprávní jednání spáchané během prvního období, neboť tvořila jednu ekonomickou jednotku se svými dceřinými společnostmi. (odst. 73) Na druhou stranu faktory vlastní mateřské společnosti mohou ospravedlnit posouzení odpovědnosti mateřské a dceřiné společnosti odlišně, i když odpovědnost mateřské je založena výhradně na protiprávním jednání společnosti dceřiné. (odst. 74)

Ve světle těchto úvah SD rozhodl, že pravomoc Komise uložit pokutu spol. Akzo Nobel za první období protiprávního jednání nebyla promlčena, protože protiprávní jednání, kterého se dopustila, překročilo tuto lhůtu a skončilo až v březnu 2000. Soudní dvůr uzavřel, že spol. Akzo Nobel musí být činěna odpovědnou za všechna období protiprávního jednání nehledě na skutečnost, že pravomoc Komise sankcionovat její dceřiné společnosti již byla promlčena ve vztahu k prvnímu období protiprávního jednání. (odst. 75–76)

Rozhodnutí SD tak de facto rozšiřuje možnost činit mateřské společnosti odpovědné za porušení pravidel hospodářské soutěže, kterých se dopustily jejich dceřiné společnosti, a to tím, že umožňuje Komisi pokutovat mateřské společnosti v případech, kdy je taková pravomoc již promlčena ve vztahu k jejím dceřiným společnostem.

» Citovaná související judikatura:

Akzo Nobel a Akcros Chemicals proti Komisi T-485/11, Total proti Komisi C-597/13 P, Komise proti Tomkins C-286/11 P, Kendrion proti Komisi C-50/12 P, ArcelorMittal Luxembourg proti Komisi a Komise proti ArcelorMittal Luxembourg a dalším C-201/09 P a C-216/09 P, AC-Treuhand proti Komisi C-194/14 P, Schindler Holding a další proti Komisi C-501/11 P, ETI a další C-280/06, General Química a další proti Komisi C-90/09 P, Akzo Nobel a další proti Komisi C-97/08 P, Team Relocations a další proit Komisi C-444/11 P, Imperial Chemical Industries proti Komisi C-48/69, AEG-Telefunken proti Komisi C-107/82, Groupe Gascogne proti Komisi C-58/12 P, Evonik Degussa a AlzChem proti Komisi C-155/14 P, Imperial Chemical Industries proti Komisi C-48/69, Metsä-Serla a další proti Komisi C-294/98 P, Kendrion proti Komisi C-50/12 P, Komise a další proti Siemens Österreich a dalším C-231/11 P až C-233/11 P, Bolloré proti Komisi C-414/12 P, Akzo Nobel a další proti Komisi C-97/08 P, FLS Plast proti Komisi C-243/12 P.

*

Areva SA, Alstom SA a další proti Evropské komisi

Rozsudek Soudního dvora ze dne 10. 4. 2014

spojené věci C-247/11 P a C-253/11 P

EU:C:2014:257

Řešená problematika:

Kartelová dohoda – Přičitatelnost protiprávního jednání dceřiných společností mateřským společnostem – Povinnost uvést odůvodnění – Společná a nerozdílná odpovědnost za zaplacení pokuty – Pojem podniku – „Faktická“ solidarita – Zásady právní jistoty a personality trestu a sankcí – Zásady proporcionality a rovného zacházení.

Okolnosti případu:

Soudní dvůr rozhodoval o kasačním opravném prostředku podanému proti rozhodnutím Tribunálu z března 2011 (T-117/07 a T-121/07), kterými tento zamítl žaloby navrhovatelek proti rozhodnutí Komise z ledna 2007 ve věci kartelové dohody týkající se prodeje plynem izolovaných spínacích přístrojů (PISP) – věc COMP/F/38.899 – Plynem izolované spínací přístroje. Soudní dvůr se ve svém rozhodnutí musel zabývat zejména otázkou přičitatelnosti protiprávního jednání dceřiných společností mateřským společnostem a společné a nerozdílné odpovědnosti podniků za úhradu pokuty uložené Evropskou komisí.

Společnost Alstom stála jako mateřská společnost v čele skupiny působící mj. v odvětví přenosu a distribuce elektrické energie. Na spol. Areva převedla v roce 2004 veškerou činnost skupiny v této oblasti. V lednu 2007 přijala Komise rozhodnutí, ve kterém konstatovala existenci kartelové dohody, jejíž součástí byly i zúčastněné podniky. Komise uvedla, že kartelová dohoda trvala od dubna 1988 do května 2004. Po většinu tohoto období se kartelové dohody účastnily spol. Alstom T&D SA a Alstom T&D AG, jako součásti skupiny Alstom, následně však byly prodány společnosti Areva a v období od ledna do května 2004 již vystupovaly jako Areva T&D SA a Areva T&D AG, tj. jako dceřiné společnosti stoprocentně vlastněné spol. Areva T&D Holding SA, která sama byla stoprocentně vlastněna spol. Areva.

Na základě skutkových zjištění a právních posouzení Komise konstatovala, že došlo k porušení mj. čl. 81 SES (nyní čl. 101 SFEU), a spol. Alstom a Areva T&D SA uložila společně a nerozdílně část pokuty ve výši přesahující 53 mil. eur. Tribunál sice rozhodnutí Komise částečně zrušil (přijal žalobní důvody žalobkyň vycházející z porušení zásady proporcionality a zásady rovného zacházení), pokutu o něco snížil, ovšem zachoval její společné a nerozdílné uložení oběma společnostem. Navrhovatelky proto rozhodnutí Tribunálu vytkly mj. porušení pravidel o společné a nerozdílné odpovědnosti pro placení pokut mající za následek porušení zásad právní jistoty a personality trestu v rozsahu, v němž Tribunál Komisi nevytkl, že vytvořila faktickou solidaritu mezi spol. Areva a Alstom, tj. dvěma společnostmi, které dohromady nikdy netvořily společnou hospodářskou jednotku. (odst. 25)

Právní závěry:

Soudní dvůr vyšel ve svém rozhodnutí ze starší judikatury, z níž vyplývá, že pokud může být několik právnických osob shledáno osobně odpovědnými za účast na porušení pravidel hospodářské soutěže EU, protože patří k jednomu podniku, disponuje Komise pravomocí uložit jim povinnost zaplatit pokutu společně a nerozdílně. Pokud se ale Komise rozhodne vykonat tuto sankční pravomoc, nemůže volně určit vnější dosah solidarity, a zvláště částku pokuty, jejíž zaplacení může v plné výši požadovat na každém ze solidárních spoludlužníků. (odst. 120–121) To vyplývá z principu, dle něhož je unijní právní pojem solidarity za zaplacení pokuty pouze automatickým důsledkem pojmu podnik. Určení částky pokuty, k jejímuž zaplacení v plné výši může být Komisí povinován každý ze solidárních spoludlužníků, tedy závisí na vymezení obsahu pojmu podnik v každém projednávaném případě. (odst. 122)

Kromě toho musí Komise v rámci určení vnějšího dosahu solidarity, totiž vztahu mezi Komisí a jednotlivými osobami tvořícími podnik, které mohou být vyzvány k zaplacení celé pokuty uložené tomuto podniku, dodržovat určitá omezení. Komise je povinna dodržet zásadu personality trestu a sankcí, která vyžaduje, aby byla částka pokuty, která má být zaplacena společně a nerozdílně, určena podle závažnosti protiprávního jednání individuálně vytýkaného dotyčnému podniku a podle doby jeho trvání. V tomto rámci Komise musí rovněž respektovat zásadu právní jistoty, vyžadující, aby každý akt přijatý unijními orgány byl jasný a přesný, aby se dotčená osoba mohla jednoznačně seznámit se svými právy a povinnostmi, a přijmout v důsledku toho vhodná opatření. (odst. 126–128)

I když metoda zvolená Komisí a potvrzená Tribunálem pro určení solidarity mezi dceřinou společností Areva T&D SA a jejími postupnými mateřskými společnostmi Alstom a Areva, spočívající v zahrnutí částky pokuty dlužné společně a nerozdílně ze strany společnosti Areva a společností skupiny Areva, do pokuty dlužné společně a nerozdílně společností Alstom s uvedenou dceřinou společností, nestanoví formálně vztah solidarity mezi uvedenými mateřskými společnostmi, může ve skutečnosti vytvářet stejné účinky. (odst. 129)

Takové určení vnějšího dosahu solidarity totiž může mít za následek uložení povinnosti jedné z mateřských společností nejprve zaplatit Komisi veškeré pokuty dlužné po sobě následujícími mateřskými společnostmi dceřiné společnosti, která se dopustila porušení práva hospodářské soutěže, ačkoli dotčené mateřské společnosti nikdy nebyly součástí jednoho a téhož podniku ve smyslu práva hospodářské soutěže EU. Až jakmile bude pohledávka Komise uspokojena, bude muset uvedená mateřská společnost požadovat, případně v rámci řízení o regresní žalobě podané před vnitrostátním soudem, aby jí druhá mateřská společnost zaplacenou částku pokut vrátila až do výše podílu pokut, za který je zodpovědná. Tím se vystavuje riziku případné platební neschopnosti této druhé mateřské společnosti. Takové nastavení solidarity je v rozporu se zásadou personality trestu a sankcí. (odst. 130–131)

Pokud Komise chce na základě solidární odpovědnosti potrestat dceřinou společnost, která se dopustila protiprávního jednání s každou ze svých mateřských společností, se kterými postupně tvořila odlišné podniky během období protiprávního jednání, vyžaduje tato zásada, aby stanovila zvlášť pro každý dotčený podnik výši pokuty, která má být zaplacena společně a nerozdílně společnostmi, které jsou jejich součástí, v závislosti na závažnosti protiprávního jednání. (odst. 133)

Ze zásady personality trestu a sankcí ale nevyplývá, že by v takovém nastavení solidarity musela mít každá společnost možnost vyvodit z rozhodnutí, které jí ukládá solidární zaplacení pokuty s jednou nebo více jinými společnostmi, výši podílu, který musí uhradit ve vztahu k jejím solidárním spoludlužníkům (SD zde nepřijal závěry generálního advokáta Mengozziho, který měl za to, že v určitých případech by mohlo být nezbytné, aby tak Komise učinila). Naproti tomu tato zásada, pokud jde o vnější dosah solidarity, vyžaduje, aby v takovém nastavení solidarity každá následná mateřská společnost mohla z takového rozhodnutí vyvodit podíl své solidární odpovědnosti za zaplacení pokuty odpovídající části pokuty dceřiné společnosti, která jí může být přičtena a jejíž zaplacení od ní může Komise požadovat. (odst. 134–135)

V projednávané věci je odpovědnost spol. Areva a Alstom, jakožto mateřských společností, za spáchané protiprávní jednání plně odvozena od odpovědnosti dceřiné společnosti, která jim postupně patřila. Z toho plyne, že celkový součet částek uložených mateřským společnostem nesmí překročit částku, která je uložena této dceřiné společnosti. (odst. 137–138) V rozhodnutích Komise a Tribunálu však tento celkový součet převyšoval částku pokuty uložené uvedeným společnostem společně a nerozdílně s dceřinou společností Areva T&D SA. (odst. 136)

Sankční pravomoc, kterou má Komise, je omezena na stanovení výše pokuty, z níž jsou solidárně povinny právnické osoby tvořící jeden podnik, tedy vnějšího dosahu solidarity, ale nevztahuje se na určení částí pokuty, které mají uhradit solidární spoludlužníci mezi sebou navzájem. Naopak, v případě, kdy podíly spoludlužníků pokuty, která jim byla uložena na základě jejich společné a nerozdílné odpovědnosti, nebyly stanoveny smluvně, mají tyto podíly podle vnitrostátního práva určit vnitrostátní soudy. Proto nestanovení tohoto podílu v rozhodnutí Komise nemůže samo o sobě představovat porušení zásady právní jistoty. (odst. 151–152)

Společnost Areva rovněž v jednom z mnoha kasačních důvodů poukazovala na domnělé porušení zásad proporcionality a rovného zacházení při stanovení výše pokuty, která jí byla uložena. Tvrzené porušení zásady proporcionality údajně vyplývalo ze skutečnosti, že spol. Areva bylo za protiprávní jednání, které trvalo čtyři měsíce, uloženo zaplatit společně a nerozdílně částku odpovídající téměř polovině částky, kterou má zaplatit Alstom společně a nerozdílně za protiprávní jednání, které trvalo dvanáct let, nebo téměř dvojnásobek výše pokuty, kterou musí Alstom sama zaplatit za přímou účast na předmětné kartelové dohodě po dobu čtyř let. (odst. 163)

V tomto SD nedal spol. Areva za pravdu. Postavil se na stranu Komise, podle níž byla tato částka vypočtena s použitím metod popsaných ve zveřejněné metodice výpočtu pokut. Krátká účast spol. Areva na dotčené dohodě se projevila tak, že výchozí částka pokuty nebyla zvýšena z důvodu doby trvání. Naopak u spol. Alstom byla výchozí částka zvýšena o 155 % z důvodu její účasti na této kartelové dohodě s celkovou dobou trvání 15 let a 8 měsíců. (odst. 178–179) Soudní dvůr mimo to zamítl i řadu dalších důvodů podaného kasačního opravného prostředku.

Jelikož samo protiprávní jednání nebylo předmětem přezkumu, SD ve svém rozhodnutí zejména oddělil odpovědnost za pokutu a rozhodl mj. tak, že:

„Za protiprávní jednání zjištěná v čl. 1 písm. b) až f) rozhodnutí C(2006) 6762 final se ukládá společnosti Alstom SA pokuta ve výši 27 795 000 eur, společně a nerozdílně se společností Alstom Grid SAS, a společnostem Areva SA, T&D Holding SA a Alstom Grid AG pokuta ve výši 20 400 000 eur, společně a nerozdílně se společností Alstom Grid SAS.“ (bod 3 výroku)

Napříště se tak stalo zřejmým, že faktickou solidaritu mezi dvěma po sobě jdoucími mateřskými společnostmi stejného delikventa při pokutování protisoutěžního jednání uplatit nelze. Společně a nerozdílně je možno činit odpovědnými pouze společnosti tvořící dohromady podnik – jednu hospodářskou jednotku. Chce-li tak Komise učinit odpovědnou dceřinou společnost společně s každou mateřskou společností, se kterou v průběhu protiprávního jednání tvořila samostatný podnik, musí Komise stanovit samostatně pro každý ze zúčastněných podniků částku pokuty, za kterou jsou společnosti z daného podniku společně a nerozdílně zodpovědné.

» Citovaná související judikatura:

Akzo Nobel a další proti Komisi C-97/08 P, Alliance One International a Standard Commercial Tobacco proti Komisi a Komise proti Alliance One International a dalším C-628/10 P, Elf Aquitaine proti Komisi C-521/09 P, ENI proti Komisi C-508/11 P, Dansk Rørindustri a další proti Komisi C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P až C-208/02 P a C-213/02 P, Total a Elf Aquitaine proti Komisi C-421/11 P, Total a Elf Aquitaine proti Komisi C-495/11 P, Elf Aquitaine proti Komisi C-521/09 P, Ziegler proti Komisi C-439/11 P, Frucona Košice proti Komisi C-73/11 P, Siemens a další proti Komisi C-239/11 P, C-489/11 P a C-498/11 P, Schindler Holding a další proti Komisi C-501/11 P, Trioplast Industrier proti Komisi T-40/06, Komise proti Siemens Österreich a dalším a Siemens Transmission & Distribution a další proti Komisi C-231/11 P až C-233/11 P, ArcelorMittal Luxembourg proti Komisi a Komise proti ArcelorMittal Luxembourg a dalším C-201/09 P a C-216/09 P, Komise proti Tomkins C-286/11 P, Team Relocations a další proti Komisi C-444/11 P, FIAMM a další proti Radě a Komisi C-120/06 P a C-121/06 P, Koninklijke Wegenbouw Stevin proti Komisi C-586/12 P, Quinn Barlo a další proti Komisi C-70/12 P.

*

Arkema SA proti Evropské komisi a Elf Aquitaine proti Evropské komisi

Rozsudek Soudního dvora ze dne 29. 9. 2011

C-520/09 P a C-521/09 P

EU:C:2011:619 a EU:C:2011:620

Řešená problematika:

Kartelová dohoda – Článek 81 SES a čl. 53 Dohody o EHP – Pravidla týkající se přičitatelnosti protisoutěžního jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti – Domněnka skutečného rozhodujícího vlivu – Povinnost uvést odůvodnění.

Okolnosti případu:

Soudní svůr v těchto dvou rozhodnutích o kasačním opravném prostředku rozhodoval zejména o procesních předpokladech aplikace přičitatelnosti protisoutěžního jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti, a to zejména s ohledem na uplatnění vyvratitelné právní domněnky o uplatnění vlivu mateřské společnosti v dceřiné společnosti, kde mateřská společnost vlastní téměř stoprocentní podíl.

V obou do značné míry se překrývajících případech usilovaly navrhovatelky, společnosti Arkema SA a její mateřská společnost Elf Aquitaine, o zrušení rozhodnutí Tribunálu ze září 2009 (T-168/05 a T-174/05), v nichž Tribunál ve shodě s Komisí (jejím rozhodnutím z ledna 2005, věc COMP/E-1/37.773 – MCAA) přičetl mateřské společnosti odpovědnost za kartel týkající se monochloroctové kyseliny (MCAA), spáchaný dceřinou společností, a potvrdil Komisí uloženou pokutu. K přičtení odpovědnosti došlo na základě vyvratitelné právní domněnky o skutečném výkonu rozhodujícího vlivu v dceřiné společnosti, založené především na skutečnosti, že společnost Elf Aquitaine vlastnila 98 % kapitálu dceřiné společnosti. Vedle nepřípadné aplikace domněnky přičitatelnosti poukazovala navrhovatelka Elf Aquitaine i na řadu chyb v právních posouzeních a procesních postupech Tribunálu, zejména nevyvození důsledků z represivní povahy postihů spadajících do působnosti čl. 101 SFEU, porušení práva na obhajobu, povinnosti řádného odůvodnění atd.

Právní závěry:

Soudní dvůr v rozsudku Arkema (C-520/09 P) připomněl, že „z ustálené judikatury vyplývá, že chování dceřiné společnosti může být přičteno mateřské společnosti zejména tehdy, když tato dceřiná společnost – ačkoli má vlastní právní subjektivitu – neurčuje samostatně své chování na trhu, ale v zásadě uplatňuje pokyny, které jí uděluje mateřská společnost, zejména s ohledem na hospodářské, organizační a právní vazby, které spojují tyto dva právní subjekty“. (odst. 38) Z toho dále plyne, že tvoří-li mateřská a dceřiná společnosti jeden podnik, Komise může adresovat rozhodnutí ukládající pokutu mateřské společnosti, aniž je vyžadováno prokázání osobního zapojení této mateřské společnosti do protiprávního jednání její dceřiné entity.

Stále jde však o domněnku vyvratitelnou a je na dotčených společnostech, aby předložily potřebné protiargumenty a důkazy, které svědčí o tom, že dceřiná společnost samostatně určuje své chování na trhu. Navrhovatelka k tomu uvedla, že spol. Elf Aquitaine byla pouze „neprovozním holdingem“, který minimálně zasahoval do správy svých dceřiných společností. Společnost Arkema zejména tvrdila, že měla samostatnost z finančního hlediska, jelikož kontrola ze strany spol. Elf Aquitaine se omezovala na investice či jejich rušení prováděné spol. Arkema a mající dopad na její kapitál, nezasahovala však do ostatních rozhodnutí společnosti. (odst. 47) Pokud toto nestačilo Tribunálu k vyvrácení domněnky rozhodujícího vlivu, dopustil se Tribunál dle navrhovatelky chyby při posouzení pravidel upravujících přičitatelnost jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti, neboť v případě kontroly téměř veškerého kapitálu dceřiné společnosti učinil tuto domněnku nevyvratitelnou. (odst. 43)

Soudní dvůr k této argumentaci navrhovatelky podotkl, že Tribunál ve svém rozsudku konstatoval, že ani v případech, kdy „neprovozní holding“ nezasahuje přímo do trhu, není vyloučen jeho rozhodující vliv na obchodní politiku svých dceřiných společností, především vzhledem ke koordinační funkci a finančnímu řízení, které jsou mu vlastní. Skutečný výkon lze totiž presumovat, pokud mateřská společnost vlastní veškerý či téměř veškerý kapitál dceřiné společnosti. Soudní dvůr se přiklonil k závěru, že k vyvrácení domněnky o skutečném rozhodujícím vlivu na obchodní politiku dceřiných společností, která zůstává vyvratitelnou domněnkou, proto v souladu s úvahami Tribunálu nepostačuje poukázat na neprovozní povahu mateřské společnosti. (odst. 48) Námitka, že Tribunál stanovil nevyvratitelnost domněnky založené na úplném vlastnictví kapitálu dceřiné společnosti mateřskou společností, nebyla tudíž SD shledána opodstatněnou a kasační opravný prostředek byl zamítnut.

V rozsudku Elf Aquitaine (C-521/09 P) SD shodně s rozsudkem ve věci Arkema zamítl argumentaci navrhovatelky týkající se přičitatelnosti odpovědnosti, naopak však přisvědčil námitce poukazující na nesprávné právní posouzení v souvislosti s povinností Komise uvést odvodnění a rozsudek Tribunálu zrušil.

Soudní dvůr na to konto uvedl, že „odůvodnění požadované článkem 253 SES [musí] být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musí z něj jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak, aby se dotčené osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a aby mohl příslušný soud vykonávat svůj přezkum“. (odst. 147) Pokud jde o rozhodnutí Komise, jež se ve vztahu k určitým adresátům opírá výlučně o domněnku o skutečném výkonu rozhodujícího vlivu, Komise je vždy povinna uvést odpovídajícím způsobem těmto adresátům, z jakých důvodů k vyvrácení uvedené domněnky jimi uplatněné skutkové i právní okolnosti nestačily. Povinnost Komise plně odůvodňovat svá rozhodnutí plyne zejména z obtížné vyvratitelnosti uvedené domněnky, jejíž vyvrácení by od dotčených osob vyžadovalo, aby podaly důkaz o hospodářských, organizačních a právních vztazích mezi dotčenými společnostmi. Soudní dvůr tak podtrhl zvýšený nárok na odůvodnění v takových případech, kdy Komise i) musí ohledně mateřské společnosti, jež je činěna odpovědnou za protiprávní jednání své dceřiné společnosti, poskytnout podrobný popis důvodů, které mohou odůvodnit přičitatelnost protiprávního jednání této společnosti; ii) v rozhodnutí jdoucím významně nad rámec dřívějších soudních rozhodnutí musí výslovně rozvinout své úvahy. (odst. 153–155)

Tak tomu v posuzovaném rozhodnutí nebylo, neboť SD shledal, že série tvrzení a negací, které Komise uvedla ve svém odůvodnění jako odpověď na předložené argumenty, nemá takovou povahu, aby dotčeným osobám umožnila seznat odůvodnění přijatého opatření ani aby příslušnému soudu umožnila provádět kontrolu. (odst. 168) Tribunál pochybil, když v rámci svého přezkumu nezjednal ve věci nápravu. S ohledem na nedostatečný rozsah odůvodnění tak SD zrušil napadené rozhodnutí Tribunálu. Obdobně zrušil i rozhodnutí Komise v rozsahu, ve kterém byla spol. Elf Aquitaine přičtena odpovědnost za dotčené porušení soutěžního práva a uložena pokuta.

Mimo to SD v rámci závěru, který zaujal vůči jinému odvolacímu důvodu, uvedl, „že zásada osobní odpovědnosti nebrání tomu, aby Komise zamýšlela nejdříve sankcionovat společnost, která je pachatelem porušení pravidel hospodářské soutěže, před tím, než přezkoumá, zda může být případně protiprávní jednání přičteno mateřské společnosti“. (odst. 121) Společně s odkazem na svou dřívější judikaturu tak potvrdil, že je zcela v působnosti Komise, zda bude přičitatelnost konkrétního protisoutěžního jednání zkoumat rovnou ve vztahu k mateřské společnosti nebo zda tuto bude přezkoumávat až následně.

» Citovaná související judikatura:

Eurocoton a další proti Radě C-76/01 P, Řecko proti Komisi C-203/07 P, General Química a další proti Komisi C-90/09 P, ArcelorMittal Luxembourg proti Komisi C-201/09 P a C-216/09 P, Akzo Nobel a další proti Komisi C-97/08 P, Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisi C-286/98 P, Knauf Gips proti Komisi C-407/08 P, Thyssen Stahl proti Komisi C-194/99 P, Lindorfer proti Radě C-227/04 P, Komise proti České republice C-343/08, Nuova Agricast a Cofra proti Komisi C-67/09 P, Komise proti Brazzelli Lualdi a dalším C-136/92 P, VBA proti VGB a dalším C-266/97 P, Deutsche Telekom proti Komisi C-280/08 P, Dansk Rørindustri a další proti Komisi C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P až C-208/02 P a C-213/02 P.

*

Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato proti Ente tabacchi italiani – ETI SpA a další a Philip Morris Products SA a další proti Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato a dalším

Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. 12. 2007

C-280/06

EU:C:2007:775

Řešená problematika:

Uložení sankcí v případě nástupnictví podniků – Zásada osobní odpovědnosti – Entity podřízené témuž veřejnému orgánu – Pravomoc Soudního dvora.

Okolnosti případu:

Velký senát SD rozhodoval o předběžné otázce italského Nejvyššího správního soudu (Consiglio di Stato) týkající se výkladu čl. 81 SES (nyní čl. 101 SFEU) a následujících, jakož i obecných zásad práva Společenství (nyní EU).

Žádost byla podána v rámci řízení probíhajících mezi italským Úřadem pro ochranu hospodářské soutěže a trhu (Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato), spol. Ente tabacchi italiani – ETI SpA (ETI), dále pěti společnostmi skupiny Philip Morris jakož i Autonomní správou státních monopolů (Amministrazione autonoma dei monopoli di Stato – AAMS), ve věci kartelové dohody o prodejních cenách cigaret. Úřad pro ochranu hospodářské soutěže a trhu rozhodnutím z března 2003 konstatoval, že společnosti skupiny Philip Morris spolu s AAMS, poté s ETI, uzavřely a uskutečnily kartelovou dohodu, jejímž cílem a výsledkem bylo narušení hospodářské soutěže, pokud jde o prodejní ceny cigaret na vnitrostátním trhu v letech 1993 až 2001, a to v rozporu s italskými právními předpisy. Všechny sankcionované podniky napadly rozhodnutí u oblastního správního soudu pro Lazio. Tento soud zamítl žalobu společností skupiny Philip Morris a částečně vyhověl žalobě ETI, když zrušil uvedené rozhodnutí v rozsahu, v němž jí přičítalo odpovědnost za skutky, jichž se dopustila AAMS, a to z důvodu, že opřel své posouzení o kritérium osobní odpovědnosti.

Nejvyšší správní soud, který měl rozhodnout o odvoláních proti rozsudkům oblastního správního soudu, zamítl prvním rozhodnutím z listopadu 2005 opravné prostředky ETI a společností skupiny Philip Morris v rozsahu, v němž zpochybňovaly, že došlo k porušení pravidel hospodářské soutěže. Méně rezolutní však byl v otázce, zda má být ETI přičteno jednání AAMS, neboť i když byly některé činnosti AAMS (autonomní správy státu s hospodářskými úkoly a správními funkcemi veřejného charakteru) převedeny na ETI (jež provozuje výhradně podnikatelské činnosti), nebylo zřejmé, zda lze na daný případ uplatnit kritérium hospodářské kontinuity. AAMS, která již neprovozuje obchodní činnosti v odvětví tabáku, totiž nadále provozuje hospodářskou činnost podléhající právu hospodářské soutěže. Nejvyšší správní soud považoval za účelné dotázat se SD, jaká kritéria se mají použít v rámci práva Společenství v oblasti hospodářské soutěže, na něž odkazují ustanovení italského soutěžního zákona.

První předběžná otázka se dotazovala, jaké kritérium má být použito pro určení, kterému podniku mají být uloženy sankce za porušení pravidel hospodářské soutěže, pokud se na sankcionovaném jednání podílel v konečné fázi podnik – hospodářský nástupce původně zúčastněného podniku, který sám nepřestal existovat, pouze již nadále neprovádí hospodářskou činnost v dotčeném odvětví. Druhá otázka se týkala volnosti uvážení sankcionujícího orgánu ohledně posouzení okolností odůvodňujících přičtení odpovědnosti hospodářskému nástupci za porušení pravidel hospodářské soutěže, kterého se dopustila právnická osoba, jejímž je nástupcem, i když tato právnická osoba nepřestala ke dni rozhodnutí existovat.

Právní závěry:

Soudní dvůr se nejprve musel vypořádat s námitkou Komise, že předběžná otázka není přípustná, protože spory v původním řízení se týkají platnosti rozhodnutí vnitrostátního úřadu pro ochranu hospodářské soutěže, který před vstupem nařízení (ES) č. 1/2003 v platnost použil výlučně vnitrostátní předpisy. Tyto předpisy sice odkazují na právo ES, ale neupřesňují, že by vnitrostátní soudy byly povinny absolutně a bezpodmínečně uplatnit výklad podaný SD. Soudní dvůr však oponoval, že pokud vnitrostátní právní úprava přizpůsobí řešení přijatá pro čistě vnitrostátní situace řešením upraveným právem Společenství, má Společenství jasný zájem na tom, aby se za účelem vyloučení rizika budoucích rozdílných výkladů dostalo ustanovením nebo pojmům převzatým z práva Společenství jednotného výkladu, bez ohledu na podmínky, za kterých se mají uplatnit. (odst. 21) Vzhledem k tomu, že italské orgány opřely svůj rozsudek o právní úpravu a judikaturu Společenství, jakož i s ohledem na odůvodnění předběžné otázky Nejvyšším správním soudem, SD nepochyboval, že má pravomoc rozhodnout o položené předběžné otázce.

Položené předběžné otázky se SD rozhodl posoudit společně, neboť obě směřovaly k tomu, jaká kritéria mají být použita na základě čl. 81 SES (nyní čl. 101 SFEU) a následujících a případně jakéhokoli dalšího rozhodného pravidla práva Společenství pro určení, kterému podniku mají být uloženy sankce za porušení pravidel hospodářské soutěže v případě nástupnictví podniků. Soudní dvůr nejprve konstatoval, že pokud podnik poruší pravidla hospodářské soutěže, musí nést za toto protiprávní jednání odpovědnost na základě zásady osobní odpovědnosti. Pokud jde o to, za jakých okolností může být podnik sankcionován za protiprávní jednání, přestože není jeho původcem, platí, že taková okolnost nastává, když podnik, který se protiprávního jednání dopustil, přestal právně nebo hospodářsky existovat. V dotčeném případě je pak třeba mít dle SD za to, že sankce uložená podniku, který právně nadále existuje, avšak nevykonává již hospodářské činnosti, zřejmě nebude mít odrazující účinek. (odst. 40) A pokud by nebyla upravena jiná možnost uložení sankce jinému podniku, než který se dopustil protiprávního jednání, mohly by se podniky vyhnout sankcím tím, že by pouze změnily svou identitu na základě restrukturalizace, převodu apod., čímž by byl ohrožen cíl potlačovat jednání v rozporu s pravidly hospodářské soutěže. (odst. 41)

V právu ES tedy dle SD platí, že pokud u podniku, který se dopustil porušení pravidel hospodářské soutěže, dojde k právní nebo organizační změně, nemá taková změna nutně za následek vytvoření nového podniku, jenž by byl zproštěn odpovědnosti za chování předchozího podniku odporující pravidlům hospodářské soutěže, pokud mezi oběma jednotkami existuje totožnost z hospodářského hlediska. Právní forma podniku, který se dopustil protiprávního jednání, a jeho nástupce jsou nerozhodné a jiný právní status nástupce, resp. to, že se jeho činnost řídí jinými pravidly, nemůže bránit uložení sankce za protiprávní jednání tomuto nástupci. Podobně je bez významu, že k převodu činností došlo privatizací z rozhodnutí zákonodárce. (odst. 42–44)

Aplikací těchto principů na skutkové okolnosti případu vedly SD k závěru, že ETI může být považována za hospodářského nástupce AAMS. Dále se SD zabýval podmínkami, za nichž může být ETI uložena sankce. Skutečnost, že AAMS nemá právní subjektivitu, nemůže sama o sobě odůvodnit uložení sankce za protiprávní jednání, kterého se dopustila, jejímu nástupci. (odst. 46) Naopak, uložení sankce ETI za protiprávní jednání, jehož se dopustila AAMS, by mohlo být odůvodněno skutečností, že ETI a AAMS jsou podřízeny témuž veřejném orgánu. (odst. 47) A pokud jsou původní a nástupnická společnost jednotkami tvořícími společně tutéž hospodářskou jednotku, nebrání skutečnost, že jednotka, jež se dopustila protiprávního jednání, stále existuje, sama o sobě uložení sankce jednotce, na niž převedla své hospodářské činnosti. „Takové uplatnění sankce je přípustné zvláště tehdy, pokud jsou tyto jednotky kontrolovány touž osobou a pokud vzhledem k úzkým hospodářským a organizačním vazbám, které je sjednocují, uplatňovaly v zásadě tutéž obchodní politiku.“ (odst. 49) Předkládajícímu soudu pak náleží ověřit, že v době kartelové dohody byly AAMS a ETI podřízeny jednomu veřejnému orgánu, a pokud se toto prokáže, zásada osobní odpovědnosti nebrání tomu, aby sankce za protiprávní jednání započaté AAMS, v němž pokračovala ETI, byly globálně – tedy za celé protiprávní jednání – uloženy ETI. (odst. 51)

Odpověď SD na položené předběžné otázky zněla (odst. 53): „Články 81 ES a následující musejí být vykládány v tom smyslu, že bylo-li v případě jednotek podřízených témuž veřejném orgánu jednání zakládající totéž porušení pravidel hospodářské soutěže uskutečněno jednou jednotkou, a poté v něm až do jeho skončení pokračovala druhá jednotka, která se stala nástupcem první jednotky, jež nepřestala existovat, může být tato druhá jednotka sankcionována za celé protiprávní jednání, je-li prokázáno, že obě tyto jednotky byly podřízeny uvedenému orgánu.“

» Citovaná související judikatura:

Kleinwort Benson C-346/93, Salzmann C-300/01, Lucchini C-119/05, Dzodzi C-297/88 a C-197/89, Leur-Bloem C-28/95, Kofisa Italia C-1/99, British American Tobacco C-222/01, Poseidon Chartering C-3/04, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio C-217/05, Burtscher C-213/04, van der Weerd a další C-222/05 až C-225/05, Aalborg Portland a další proti Komisi C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P a C-219/00 P, Dansk Rørindustri a další proti Komisi C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P až C-208/02 P a C-213/02 P, Cassa di Risparmio di Firenze a další C-222/04, FENIN proti Komisi C-205/03 P, Komise proti Anic Partecipazioni C-49/92 P, Cascades proti Komisi C-279/98 P, ACF Chemiefarma proti Komisi C-41/69, Showa Denko proti Komisi C-289/04 P, Britannia Alloys & Chemicals proti Komisi C-76/06 P, Compagnie royale asturienne des mines a Rheinzink proti Komisi C-29/83 a C-30/83, Komise proti Řecku C-415/03.

*

Compass-Datenbank GmbH proti Rakouské republice

Rozsudek Soudního dvora ze dne 12. 7. 2012

C-138/11

EU:C:2012:449

Řešená problematika:

Článek 102 SFEU – Pojem „podnik“ – Shromažďování a zpřístupňování údajů z veřejných rejstříků za úplatu – Dopady odmítnutí orgánů veřejné moci umožnit další použití těchto údajů.

Okolnosti případu:

Soudní dvůr v odpovědi na předběžnou otázku rakouského Nejvyššího soudu (Oberster Gerichtshof) řešil problematiku aplikovatelnosti soutěžního práva EU na činnost státu spočívající ve správě obchodního rejstříku.

Soukromá spol. Compass-Datenbank provozovala databázi obchodních údajů za účelem poskytování informačních služeb. Základem jejího produktu byly údaje z rakouského obchodního rejstříku, které do roku 2001 získávala bez jakéhokoli omezení, dále je pak ověřovala, opravovala a doplňovala pro účely své vlastní databáze. Rakouská republika však na základě výběrových řízení v roce 1999 pověřila několik jiných společností zřízením zprostředkovatelských agentur pro placené poskytování údajů z obchodního rejstříku. Poplatky vybírané těmito agenturami byly příjmem státu a agentury nesměly vytvářet vlastní sbírky údajů z rejstříku, nesměly tyto údaje volně komerčně nabízet nebo k jejich obsahu či prezentaci přidávat reklamu.

Na spol. Compass-Datenbank, která působila mimo takto vytvořené schéma, podala Rakouská republika v roce 2001 žalobu u obchodního soudu ve Vídni, v níž se domáhala, aby bylo této společnosti zakázáno využívat údaje z obchodního rejstříku, a to včetně jejich ukládání, rozmnožování nebo předávání třetím osobám. Spor dospěl až k Nejvyššímu soudu, který předběžným opatřením obchodní využívání údajů z rejstříku spol. Compass-Datebank zakázal, což vedlo k dalšímu vleklému soudnímu sporu, v němž Compass-Datebank rovněž podala žalobu na Rakouskou republiku. Své nároky vůči Rakousku opřela žalobkyně mj. o tvrzení, že Rakouská republika, která jí odmítá poskytovat údaje z rejstříku, jedná jako podnik v dominantním postavení na trhu ve smyslu čl. 102 SFEU, a proto má povinnost předat jí požadované údaje na základě doktríny „základních infrastruktur“ (essential facility).

Nejvyšší soud se nato obrátil na SD s několika předběžnými otázkami týkajícími se použitelnosti práva hospodářské soutěže na odmítavý postoj Rakouské republiky v dané věci, které si SD přeformuloval do jediné otázky: „zda činnost orgánu veřejné moci, která spočívá v tom, že do databáze ukládá údaje, které musí podniky oznamovat na základě zákonných povinností, a za poplatek umožňuje nahlížení do těchto údajů nebo pořizování výpisů z nich, avšak zakazuje jakékoli jiné využití těchto údajů a odvolává se zejména na své zvláštní ochranné právo, které má jakožto pořizovatel dotyčné databáze, představuje hospodářskou činnost, takže uvedený orgán veřejné moci musí být v souvislosti s touto činností považován za podnik ve smyslu článku 102 SFEU“. (odst. 34)

Právní závěry:

Soudní dvůr vyšel z ustálené definice podniku, kterou zformuloval ve své starší soutěžní judikatuře (Höfner a Elser C-41/90, Poucet a Pistre C-159/91 a C-160/91, aj.) a dle níž je podnikem pro účely použití unijního práva v oblasti hospodářské soutěže jakýkoli subjekt vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení tohoto subjektu a způsobu jeho financování. Přitom hospodářskou činností je třeba rozumět jakoukoliv činnost spočívající v nabízení zboží nebo služeb na daném trhu, z čehož plyne, že i samotný stát nebo veřejnoprávní subjekt může jednat jako podnik. (odst. 35)

Ovšem jiné činnosti státu, které se pojí s výkonem výsad veřejné moci, nevykazují hospodářský charakter, který by odůvodňoval použití pravidel SFEU v oblasti hospodářské soutěže. Současně však platí, že veřejnoprávní subjekt může být považován za podnik i jen ohledně části svých činností, jestliže činnosti odpovídající této části musí být kvalifikovány jako hospodářské. Rozhodujícím kritériem je zde oddělitelnost nebo neoddělitelnost vykonávané hospodářské činnosti od paralelně vykonávané veřejné moci. Jsou-li oddělitelné, jedná i veřejnoprávní subjekt v rámci svých hospodářských činností jako podnik, nejsou-li oddělitelné, pak se výkonem takových činností podnikem nestává. Existence poplatku za poskytované služby není sama o sobě rozhodná pro určení hospodářského charakteru činnosti a postavení podniku subjektu, který ji vykonává. (odst. 37–39)

Tento právní rámec pak SD aplikoval na vytváření a vedení veřejných rejstříků státem a dospěl k následujícím závěrům (odst. 40–41):

– Shromažďování údajů týkajících se podniků na základě jejich zákonné oznamovací povinnosti a s tím spojené donucovací pravomoci spadá pod výkon výsad veřejné moci, a tato činnost proto není hospodářskou činností.

– Činnost spočívající ve správě takto shromážděných údajů a jejich zpřístupňování veřejnosti, ať již prostřednictvím pouhého nahlížení, nebo pořizování výpisů v souladu s použitelnými vnitrostátními právními předpisy, také nepředstavuje hospodářskou činnost. Důvodem je zde především fakt, že správa databáze obsahující takové údaje a její zpřístupňování veřejnosti jsou neoddělitelnými činnostmi od činnosti shromažďování těchto údajů.

Vždy je však třeba oddělovat činnost Rakouské republiky a jí vybraných zprostředkovatelských agentur zajišťujících propojení údajů shromážděných v rejstříku s konečným zákazníkem. Postavením těchto agentur se SD nezabýval, protože předmětem věci v původním řízení bylo jednání Rakouské republiky, a nikoli činnosti zprostředkovatelských agentur.

Dílčí otázka předkládajícího soudu se týkala i toho, zda veřejný orgán přeci jen nevykonává hospodářskou činnost, když zprostředkovatelským agenturám a jejich konečným zákazníkům nařizuje, že nesmějí údaje shromážděné tímto orgánem a zaregistrované v databázi veřejnoprávního rejstříku dále využívat pro účely vlastních informačních služeb. Jako důvod k tomu uvádí zvláštní ochranné právo, které je mu přiznáno jakožto pořizovateli databáze podle čl. 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/9/ES ze dne 11. března 1996 o právní ochraně databází.

Na tuto otázku SD odpověděl, že „veřejnoprávní subjekt, který vytváří databázi a následně se dovolává práv duševního vlastnictví, a především výše uvedeného zvláštního práva s cílem chránit údaje zaregistrované v této databázi, nejedná z tohoto pouhého důvodu jako podnik“. (odst. 47) Ani fakt, že údaje z databáze jsou třetím stranám poskytovány za poplatek, na tom nic nemění. „Pokud je poplatek za zpřístupnění údajů omezený a je považován za neoddělitelný od tohoto poskytování, nelze dovolávání se práv duševního vlastnictví za účelem ochrany těchto údajů a konkrétně k zabránění jejich dalšího použití považovat za hospodářskou činnost. Takové dovolávání se práv je totiž za těchto okolností neoddělitelné od poskytování uvedených údajů.“ (odst. 49)

Zcela v souladu se závěrem generálního advokáta Niila Jääskinena pak SD formuloval svou opověď na předběžnou otázku, v níž vyloučil aplikovatelnost čl. 102 SFEU na činnost státu při správě obchodního rejstříku na základě zákona:

„Činnost orgánu veřejné moci, která spočívá v tom, že do databáze ukládá údaje, které musí podniky oznamovat na základě zákonných povinností, a za poplatek umožňuje nahlížení do této databáze nebo pořizování výpisů z ní, nepředstavuje hospodářskou činnost, takže tento orgán nelze v souvislosti s touto činností považovat za podnik ve smyslu článku 102 SFEU. Skutečnost, že je za toto nahlížení nebo poskytování výpisů hrazen poplatek upravený zákonem, který není stanoven přímo či nepřímo dotyčným subjektem, nemůže vést ke změně právní kvalifikace uvedené činnosti. Kromě toho ani v případě, kdy tento orgán veřejné moci s odvoláním na zvláštní ochranné právo, které je mu přiznáno jakožto pořizovateli dotčené databáze podle článku 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/9/ES ze dne 11. března 1996 o právní ochraně databází, nebo jakékoli jiné právo duševního vlastnictví, zakazuje jakékoli další použití takto shromážděných a zpřístupněných údajů, nevykonává hospodářskou činnost, a nemůže být proto v souvislosti s touto činností považován za podnik ve smyslu článku 102 SFEU.“

» Citovaná související judikatura:

Komise proti Itálii C-118/85, AOK-Bundesverband a další C-264/01, C-306/01, C-354/01 a C-355/01, Diego Calì & Figli C-343/95, RTE a ITP proti Komisi C-241/91 P a C-242/91 P, IMS Health C-418/01, Höfner a Elser C-41/90, Poucet a Pistre C-159/91 a C-160/91, Aéroports de Paris proti Komisi C-82/01 P, MOTOE C-49/07, AG2R Prévoyance C-437/09, Itálie proti Komisi C-41/83, Komise proti Německu C-107/84, SAT Fluggesellschaft C-364/92, SELEX Sistemi Integrati proti Komisi C-113/07 P.

*

EI DuPont de Nemours and Co. proti Evropské komisi

Rozsudek Soudního dvora ze dne 26. 9. 2013

C-172/12 P

EU:C:2013:601

Řešená problematika:

Dohody, rozhodnutí a jednání ve vzájemné shodě – Přičitatelnost protiprávního jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti – Společná kontrola dvěma mateřskými společnostmi – Rozhodující vliv – Společná a nerozdílná odpovědnost.

Okolnosti případu:

Soudní dvůr rozhodoval o kasačním opravném prostředku podaném spol. EI DuPont de Nemours and Company (EI DuPont) proti rozhodnutí Tribunálu (T-76/08), kterým Tribunál potvrdil sankční rozhodnutí Komise (věc COMP/F/38.629 – Chloroprenový kaučuk) ohledně odpovědnosti této společnosti za kartelové jednání jejích dceřiných společností. Rozsudek SD rozvíjí aplikaci konceptu jedné ekonomické jednotky a společné odpovědnosti entit ji tvořících za narušení hospodářské soutěže.

V roce 2008 přijala Komise rozhodnutí o tom, že se dvanáct podniků účastnilo v letech 1993 až 2002 jediného pokračujícího protisoutěžního jednání v rozporu s čl. 81 SES (nyní čl. 101 SFEU). Tento kartel spočíval ve fixování cen a v horizontálním rozdělování trhu chloroprenového kaučuku s dopady na celý EHP. Účastníkem kartelu byla i spol. DuPont Dow Elastomers LLC (DDE).

Pro hlavní předmět sporu řešeného před soudy EU bylo důležité, že americký koncern EI DuPont byl mateřskou společností výhradně vlastnící společnost DPE LLC, která sama byla výhradním vlastníkem společnosti DPE SA. Společnost DPE SA byla regionální pobočkou spol. DPE LLC pro Evropu. Historicky tato struktura vznikla tak, že EI DuPont v roce 1996 soustředila svou výrobu elastomerů ve společném podniku DuPont Dow Elastomers LLC (DDE), který vlastnila rovným dílem se společností The Dow Chemical Company (Dow). Ke dni 1. 7. 2005 však EI DuPont získala podíl společnosti Dow v DDE, čímž byla vytvořena společnost DPE LLC, plně pod kontrolou EI DuPont.

Jelikož se v období od 1. 4. 1996 do 13. 5. 2002 překrývala existence kartelu s existencí DDE jako společného podniku EI DuPont a Dow, byly podle Komise obě mateřské společnosti, EI DuPont i Dow, v tomto časovém úseku odpovědny společně a nerozdílně za jednání DDE. EI DuPont nerozporovala svou odpovědnost za předešlé období let 1993–1996, za chování společného podniku s Dow však odpovědnost odmítla. Podle Komise s nimi byly společně a nerozdílně odpovědné za kartel i nástupkyně DDE, tj. společnosti DPE LLC a DPE SA, protože poté, co bylo protisoutěžní jednání ukončeno, převzaly aktivity DDE na trhu s chloroprenovým kaučukem. Tribunál, rozhodující o žalobě na neplatnost podané spol. EI DuPont, neshledal, že by s ohledem na veškeré hospodářské, právní a organizační spojení mezi společnostmi EI DuPont a DDE Komise pochybila, když uzavřela, že EI DuPont společně s druhou mateřskou společností DDE vykonávala rozhodující vliv na její chování na trhu chloroprenového kaučuku.

Právní závěry:

Soudní dvůr ve svém rozhodnutí potvrdil, že k prokázání rozhodujícího vlivu mateřské společnosti na soutěžní jednání její dceřiné společnosti je v případech, kdy matka plně nevlastní dceru, nezbytné provedení důkladné analýzy vztahu ovládání mezi oběma společnostmi. Do úvahy je třeba vzít všechny relevantní faktory týkající se hospodářských, organizačních a právních vazeb, které spojují dceřinou společnost s její matkou, a toto posouzení je třeba provést s přihlédnutím k okolnostem každého případu, aniž by bylo možné stanovit vyčerpávající seznam rozhodných faktorů. Pouze kdyby kontrola matky nad kapitálem dcery byla úplná, platila by domněnka rozhodujícího vlivu automaticky a musely by ji vyvracet samy dotčené podniky. (odst. 45)

Z procesního hlediska je pak zcela v souladu s právem, pokud se Komise rozhodne adresovat rozhodnutí, kterým ukládá pokutu, mateřské společnosti vykonávající rozhodující vliv, aniž by přitom musela tvrdit a dokázat, že se tato společnost přímo a osobně podílela na sankcionovaném protisoutěžním jednání dceřiné společnosti. (odst. 42)

Soudní dvůr ve vztahu k dceřiné společnosti, která má dvě mateřské společnosti, uvedl, že „[p]okud každá z mateřských společností má 50% podíl ve společném podniku, který se dopustil porušení pravidel práva hospodářské soutěže, je to pouze za účelem prokázání odpovědnosti za účast na porušení tohoto zákona a pouze v rozsahu, v němž Komise na základě faktických důkazů prokázala, že obě mateřské společnosti skutečně vykonávaly rozhodující vliv na společný podnik, že tyto tři subjekty lze považovat za jeden hospodářský celek, a tedy za jeden podnik ve smyslu článku 81 ES“. (odst. 47) Takový důkaz Komise podle SD podala, a Tribunál se tudíž nedopustil chybného právního hodnocení, když při svém přezkumu rozhodnutí Komise interpretoval pojem podniku právě tímto způsobem. (odst. 48)

Ačkoli žalobkyně dále tvrdila, že dceřiná společnost má vlastní právní osobnost a společná kontrola na paritním základě dává mateřským společnostem možnost pouze blokovat určitá strategická rozhodnutí dceřiné společnosti, nikoli si taková rozhodnutí vynutit, závěry SD tím nijak neovlivnila. Soudní dvůr shledal, že Tribunál správně určil odpovědnost mateřských společností na základě prověrky celého komplexu faktorů, nikoli jen na základě jedné okolnosti, od níž by se odvíjela možnost či nemožnost výkonu kontroly nad jednáním dceřiné společnosti. Podobně neuspěla žalobkyně s argumentem, že jelikož kontrola nad dceřinou společností je vykonávána výhradně společně [ve smyslu nařízení (ES) č. 139/2004], nemůže být jedna či druhá mateřská společnost odpovědná za jednání dceřiné firmy, které je v rozporu s čl. 81 SES (nyní čl. 101 SFEU). K tomu SD poznamenal, že Tribunál v napadeném rozsudku správně uvedl, že samostatnost, kterou má společný podnik ve smyslu čl. 3 odst. 4 nařízení ES o spojování, neznamená, že tento společný podnik má rovněž autonomii, pokud jde o přijetí strategických rozhodnutí, a že tedy není pod rozhodujícím vlivem jejích mateřských společností ve smyslu čl. 81 SES. (odst. 52)

Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek podaný společností EI DuPont v plném rozsahu. Platí tak, že pokud obě mateřské společnosti vykonávají na společný podnik rozhodující vliv, je třeba na jednání všech tří entit hledět jako na jednání jednoho podniku a je možno jim přičíst společnou a nerozdílnou odpovědnost za protisoutěžní delikt spáchaný ovládaným společným podnikem.

» Citovaná související judikatura:

Akzo Nobel proti Komisi C-97/08 P, Alliance One International a Standard Commercial Tobacco proti Komisi a Komise proti Alliance One International a dalším C-628/10 P a C-14/11 P, Elf Aquitaine proti Komisi C-521/09 P, AEG-Telefunken proti Komisi C-107/82, Hydrotherm Gerätebau C-170/83, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio C-217/05, Evropský veřejný ochrance práv proti Franku Lambertsovi C-234/02 P, Švédsko a další proti API a Komisi spojené věci C-514/07 P, C-528/07 P a C-532/07 P, Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals proti Komisi spojené věci T-22/02 a T-23/02.

*

Eni Spa proti Evropské komisi

Rozsudek Soudního dvora ze dne 8. 5. 2013

C-508/11 P

EU:C:2013:289

Řešená problematika:

Kartelová dohoda – Přičitatelnost protiprávního jednání dceřiných společností jejich mateřským společnostem – Domněnka skutečného výkonu rozhodujícího vlivu.

Okolnosti případu:

Rozhodnutí SD o kasačním opravném prostředku podaném sankcionovanou účastnicí kartelové dohody na trhu butadienového kaučuku a styren-butadienového kaučuku proti rozsudku Tribunálu z července 2011 (T-39/07), kterým byly zrušeny, resp. sníženy pokuty uložené Komisí v listopadu 2006 rozhodnutím ve věci COMP/F/38.638 – Butadienový kaučuk a styren-butadienový kaučuk vyrobený emulzní polymerizací. Soudní dvůr se vyjádřil především k otázce přičitatelnosti protiprávního jednání dceřiných společností jejich mateřským společnostem.

Proti spol. Eni Spa, která působila na trhu s butadienovým a styren-butadienovým kaučukem (BK a SBK), zahájila Komise v roce 2005 řízení podle čl. 81 SES (nyní čl. 101 SFEU) a čl. 53 Dohody o EHP. První oznámení námitek bylo určeno mimo jiné společnostem Eni, dále její dceřiné společnosti Polimeri Europa SpA (nyní Versalis SpA), vlastněné ze 100 %, a také spol. Syndial SpA (dříve EniChem SpA), další společnosti ze skupiny Eni, vůči níž však Komise řízení posléze zastavila. V následně přijatém rozhodnutí pak Komise konstatovala, že společnosti Eni a Versalis, jakož i další samostatné podniky, kterým bylo sporné rozhodnutí určeno (např. Unipetrol, a. s., Kaučuk, a. s., Shell Petroleum a další) porušily „velmi závažně“ soutěžní právo EU tím, že se v blíže určeném období (které v případě spol. Eni trvalo od května 1996 do listopadu 2002) účastnily jediné a trvající dohody, v jejímž rámci bylo dohodnuto stanovování cílových cen, rozdělení zákazníků dohodami o nezasahování a vyměňování citlivých informací týkajících se cen, soutěžitelů a zákazníků v odvětví BK a SBK.

Této závažnosti narušení soutěže odpovídaly i pokuty uložené Komisí. Nejvyšší pokutu měly zaplatit právě spol. Eni a Versalis z důvodu trvání protiprávního jednání po dobu šesti let a šesti měsíců. V případě Eni byla pokuta zvýšena ještě o 50 %, a to proto, že Eni byla již v letech 1986 a 1994 prokázána protisoutěžní jednání. V souhrnu byla tedy spol. Eni a její dceřiné společnosti Versalis uložena solidárně pokuta ve výši 272,25 mil. eur.

V roce 2007 se spol. Eni obrátila na Tribunál a podala žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí Komise. Tribunál jí sice částečně vyhověl ve věci snížení pokuty (neboť Komise neodůvodnila dostatečně přesně recidivu žalobkyně, která vedla ke zvýšení pokuty), hlavní žalobní důvod, kterým bylo nesprávné přičtení odpovědnosti za protiprávní jednání, však Tribunál zcela zamítl a potvrdil rozhodnutí Komise. Komise podle něj poskytla dostatečné důvody pro rozhodnutí přičíst Eni chování jejích dceřiných společností.

Tribunál k této otázce připomněl, že v soutěžním právu EU platí vyvratitelná domněnka, že pokud mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu dceřiné společnosti, vykonává i rozhodující vliv na její chování. (odst. 16) Dále Tribunál uvedl, že Komise nepochybila, když konstatovala objektivní odpovědnost společnosti Eni, protože skutečnost, že Komise nepřijala argumenty, které Eni předložila k vyvrácení domněnky plynoucí ze 100 % kontroly jejich dceřiných společností, neznamená, že se tato domněnka stala nevyvratitelnou. (odst. 18) Eni uvedla, že v rámci řízení dodala podklady, které měly vést Komisi k závěru, že obchodní politiku dceřiných společností neovlivňovala. Společnost Eni uvedla, že působí pouze jako „technický a finanční koordinátor“ a svým dceřiným společnostem poskytuje jen potřebnou finanční podporu. Tribunál však konstatoval, že přičtení protiprávního jednání dceřiné společnosti její mateřské společnosti nevyžaduje důkaz o tom, že mateřská společnost ovlivňuje politiku své dceřiné, a tedy tvrzení Eni, že je jen technickým a finančním koordinátorem, nemůže stačit k vyloučení rozhodujícího vlivu na chování uvedených dceřiných společností, a to zejména koordinováním finančního investování v rámci skupiny. (odst. 19) Navíc bylo dokázáno, že generální ředitelé a předsedové představenstva dceřiných společností jsou odpovědní svým představenstvům, a právě tato představenstva přímo nebo nepřímo jmenuje Eni, která tento fakt nevyvrátila. (odst. 20) Dále Tribunál uvedl, že skutečnost, že Eni vlastnila 100 % kapitálu podniků působících ve výrobě BK a SBK jen nepřímo, nemůže samo o sobě prokázat, že Eni a dotčené podniky netvořily jedinou hospodářskou jednotku, tj. jeden podnik ve smyslu soutěžního práva EU. (odst. 21) Proti rozhodnutí Tribunálu (T-39/07) podala spol. Eni kasační opravný prostředek k SD.

Právní závěry:

Společnost Eni se ve svém podání k SD dožadovala toho, aby závěry Tribunálu o přičtení odpovědnosti za jednání dceřiných společností označil za právně chybné a jeho rozsudek zrušil zcela nebo zčásti. Soudní dvůr však zopakoval, že podle ustálené judikatury může pro účely použití čl. 101 SFEU být chování dceřiné společnosti přičteno mateřské, zejména pokud tato dceřiná společnost, i když má vlastní právní subjektivitu, samostatně neurčuje své chování na trhu, ale v zásadě uplatňuje pokyny, které ukládá mateřská společnost. Vzhledem k tomu, že v takové situaci jsou mateřská a dceřiná společnost součástí téže hospodářské jednotky, a tudíž vytvářejí jediný podnik ve smyslu čl. 101 SFEU, může Komise učinit rozhodnutí, v němž jsou ukládány pokuty mateřské společnosti, aniž je vyžadováno prokázání osobního zapojení této společnosti do protiprávního jednání. (odst. 46)

Z ustálené judikatury také dle SD plyne, že ve zvláštním případě, kdy mateřská společnost vlastní veškerý nebo téměř veškerý kapitál dceřiné společnosti, která porušila unijní pravidla hospodářské soutěže, existuje vyvratitelná domněnka, podle které uvedená mateřská společnost skutečně vykonává rozhodující vliv na svou dceřinou společnost. V takovém případě postačí, aby Komise prokázala, že veškerý nebo téměř veškerý kapitál této dceřiné společnosti je vlastněn mateřskou společností. (odst. 47) V projednávaném případě Eni vlastnila – přímo nebo nepřímo – nejméně 99,97 % kapitálu společností, které v rámci její skupiny přímo působily v odvětví BK a SBK, po celou dobu trvání protiprávního jednání. Eni toto nezpochybnila, a proto se na ni domněnka uvedená výše vztahuje.

Společnost Eni před SD neuspěla ani s námitkou, že tato domněnka o skutečném výkonu rozhodujícího vlivu je v rozporu se zásadou legality, zásadou personality trestů, zásadou osobní odpovědnosti a se zásadou právní jistoty. Podle SD stačí poukázat na to, že tato domněnka směřuje právě k nastavení rovnováhy mezi cílem spočívajícím v postihování jednání odporujících soutěžním pravidlům, zejména čl. 101 SFEU, a předcházení jejich opakování na jedné straně a na straně druhé požadavky některých obecných zásad unijního práva, jako jsou právě ty, jichž se Eni dovolává. Zejména z tohoto důvodu je tato domněnka vyvratitelná. (odst. 50)

Soudní dvůr rovněž shledal, že skutečnost, že Eni působila jen jako technický a finanční koordinátor, resp. že těmto společnostem poskytovala finanční a majetkovou podporu, jak sama tvrdí, prokazuje, že se nevyhýbala vykonávání rozhodujícího vlivu na své dceřiné společnosti. (odst. 64) Důkaz neexistence rozhodujícího vlivu, vyvracející domněnku skutečného rozhodujícího vlivu mateřské společnosti na dceřinou, založenou na tom, že mateřská společnost vlastní veškerý nebo téměř veškerý kapitál dceřiné společnosti, musí doložit sama mateřská společnost, nikoliv Komise. Soudní dvůr konkrétně uvedl, že „[s]tran argumentů společnosti Eni, jejichž podstatou je, že jen vykonávala běžné pravomoci hlavního akcionáře a vykonávání těchto pravomocí nepředstavuje samo o sobě výkon rozhodujícího vlivu na chování dceřiné společnosti, je třeba připomenout, že domněnka skutečného rozhodujícího vlivu se zakládá na tom, že právě tyto pravomoci mateřské společnosti, která vlastní veškerý nebo téměř veškerý kapitál své dceřiné společnosti, umožňují takové mateřské společnosti – s výjimkou mimořádných okolností – vykonávat rozhodující vliv na chování její dceřiné společnosti (v tomto smyslu viz výše uvedený rozsudek Elf Aquitaine proti Komisi, bod 60), a že důkaz neexistence takového skutečného vlivu tudíž musí předložit samotná mateřská společnost, nikoli Komise“. (odst. 67)

Připomněl také, že „[s]kutečnost, že je obtížné podat důkaz o opaku nutný k vyvrácení domněnky, totiž neznamená, že dotčená domněnka je jako taková nevyvratitelná“. (odst. 68) K vyvrácení domněnky měla Eni dle SD konkrétně prokázat, že Versalis mohla zcela samostatně jednat nejen v provozních otázkách, ale i v otázkách finančních, a to Eni neučinila. Argumentace zásadami omezené odpovědnosti kapitálových společností a vlastní právní subjektivity společností je v tomto ohledu zcela nepřípadná. Tribunál se tedy podle SD nedopustil pochybení v tomto bodě, kdy potvrdil argumentaci Komise.

Kasační opravný prostředek byl SD zamítnut v plném rozsahu. Aplikace domněnky skutečného výkonu rozhodujícího vlivu na případy dceřiných společností vlastněných zcela nebo téměř zcela společnostmi mateřskými byla plně potvrzena.

» Citovaná související judikatura:

General Química a další proti Komisi C-90/09 P, Akzo Nobel a další proti Komisi C-97/08 P, Transcatab proti Komisi C-654/11 P, Legris Industries proti Komisi C-289/11 P, Elf Aquitaine proti Komisi C-521/09 P, Arkema proti Komisi C-520/09 P, France Télécom proti Komisi C-202/07 P, Aalborg Portland a další proti Komisi C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P a C-219/00 P, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio C-217/05, Bavaria proti Komisi C-445/11 P, KME Germany a další proti Komisi C-272/09 P, Prym a Prym Consumer proti Komisi C-534/07 P, E.ON Energie proti Komisi C-89/11 P, Elf Aquitaine proti Komisi C-404/11 P, World Wide Tobacco España proti Komisi C-240/11 P, Manufacture française des pneumatiques Michelin proti Komisi T-203/01, Portugalsko proti Komisi C-42/01, Versalis a Eni proti Komisi T-103/08, Koninklijke Grolsch proti Komisi T-234/07, Alliance One International a Standard Commercial Tobacco proti Komisi a Komise proti Alliance One International a Standard Commercial Tobacco C-628/10 P a C-14/11 P.

*

Evropská komise proti Parker ITR Srl a Parker-Hannifin Corp.

Rozsudek Soudního dvora ze dne 18. 12. 2014

C-434/13 P

EU:C:2014:2456

Řešená problematika:

Kartelová dohoda – Nástupnictví právních subjektů – Přičitatelnost protiprávního jednání – Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci.

Okolnosti případu:

Rozhodnutí SD o kasačním opravném prostředku, podaném Komisí EU proti rozsudku Tribunálu (T-146/09), který v květnu 2013 zrušil její rozhodnutí z roku 2009 (věc COMP/39406 – Námořní palivové hadice), je významným upřesněním doktríny hospodářské návaznosti (ekonomické kontinuity), na jejímž základě je nabyvatel aktiv, která byla dříve účastna na protisoutěžním jednání, činěn odpovědným za delikt, na němž se osobně nepodílel.

V soutěžním právu EU platí vedle doktríny osobní odpovědnosti (za delikt odpovídá osoba, která držela aktiva účastná na narušení soutěže v době, kdy k němu došlo, resp. její právní nástupce) i doktrína hospodářské návaznosti (ekonomické kontinuity), která má bránit tomu, aby restrukturalizací podniku, převodem jeho aktiv nebo jinou právní či organizační změnou došlo k zániku odpovědnosti za protisoutěžní delikt. Dle této doktríny přechází odpovědnost společně s aktivy zapojenými do deliktu (tj. s převáděnou částí majetku původního podniku) na jejich nabyvatele, a to zejména v případech, kdy jejich původní vlastník zaniká bez právního nástupce, anebo (výjimečně) pokud by nebyl s to pokutu zaplatit a došlo by tak k úniku od odpovědnosti za narušení soutěže.

Komise sankcionovala tvrdý kartel 11 výrobců námořních palivových hadic, kteří se od dubna 1986 až do května 2007 domlouvali na rozdělení trhů i stanovení cen a vyměňovali si citlivé obchodní informace. Spor však nevznikl ohledně protiprávního jednání, ale o to, zda lze odpovědnost za něj přičíst společnosti Parker ITR a její matce Parker-Hannifin, a to vzhledem k historii kartelu a otázce, kdy a kdo přesně se do něj zapojil. Výrobě a prodeji námořních hadic se od roku 1966 věnovala spol. Pirelli Treg SpA ze skupiny Pirelli. Tyto činnosti byly od Pirelli v roce 1990 převzaty spol. ITR SpA. V roce 1993 spol. Saiag SpA převzala spol. ITR SpA a v červnu 2001 založila ITR SpA dceřinou spol. ITR Rubber Srl. Následně, s účinností od 1. 1. 2002, převedla na tuto dceru veškeré aktivity spojené s palivovými hadicemi, a to již s cílem odprodat tento subjekt a s ním celou aktivitu v oboru palivových hadic spol. Parker-Hannifin. K tomuto převodu ITR SpA došlo k 31. 1. 2002, kdy se Parker-Hannifin stala 100% vlastníkem ITR SpA a posléze ji přejmenovala na Parker ITR. Jelikož všechny tyto transakce proběhly v době trvání kartelu na trhu námořních palivových hadic, rozhodla Komise, že odpovědným subjektem za celé období 1986–2007 je Parker ITR, jakožto subjekt držící aktiva, která se podílela na tomto kartelu po celou dobu, a také Parker-Hannifin, ovšem pouze za období po 31. 1. 2002, kdy začala Parker ITR ovládat. Pokuta pro obě společnosti z téže skupiny činila 25,6 mil. eur.

Společnosti Parker ITR a Parker-Hannifin podaly k Tribunálu žalobu na neplatnost rozhodnutí Komise. Tribunál svým rozhodnutím (T-146/09) zamítl způsob, jakým Komise aplikovala doktrínu hospodářské návaznosti. Pro období předcházející lednu 2002 měly být dle Tribunálu odpovědny společnosti Saiag SpA a ITR SpA, protože pouze ony byly aktivní na trhu s námořními palivovými hadicemi v letech 1986–2001 a následně jen na jediný měsíc, a s jasným účelem rychlého odprodeje, převedly tyto aktivity na účelově založený subjekt ITR Rubber Srl. Tím, že zohlednil záměr, s nímž byla spol. ITR Rubber Srl založena, nepovažoval Tribunál za důležité vazby kontroly a ovládání existující mezi ITR SpA a ITR Rubber Srl. Proto za převodce označil Saiag SpA, resp. ITR SpA, a za nabyvatele Parker-Hannifin, tedy společnosti, které mezi sebou skutečně neměly žádné strukturální vazby. Na základě toho pak Tribunál vyloučil aplikaci doktríny ekonomické návaznosti, kterou by na novou dceru Parker-Hannifin, tj. spol. Parker ITR, přešla odpovědnost za kartel od jeho počátku, tj. od roku 1986. (odst. 115–116) V důsledku toho Tribunál snížil pokutu pro Parker ITR na 6,4 mil. eur a část pokuty, za kterou má být solidárně odpovědná Parker-Hannifin, stanovil na 6,3 mil. eur.

Komise proti tomuto rozsudku podala k SD opravný kasační prostředek, ve kterém trvala na svém pojetí doktríny hospodářské návaznosti, které ji na základě toho, že aktiva účastná na kartelu skončila u spol. Parker ITR, umožnilo činit tuto společnost odpovědnou bez ohledu na to, že subjekty dříve ovládající předmětná aktiva, tj. Saiag SpA, resp. ITR SpA, nezanikly. Vedle žalobního důvodu spočívajícího v chybné aplikaci doktríny hospodářského nástupnictví Tribunálem Komise jako druhý důvod uvedla, že Tribunál v otázce snížení pokuty pro mateřskou spol. Parker-Hannifin rozhodl ultra petita a porušil zásadu zákazu diskriminace.

Právní závěry:

Soudní dvůr nejprve ve svém rozhodnutí zopakoval východiska formulovaná starší judikaturou (ETI a další C-280/06), která považoval za stále platná:

„…pokud u jednotky, jež porušila pravidla hospodářské soutěže, dojde k právní nebo organizační změně, nemá taková změna nutně za následek vytvoření nového podniku, jenž by byl zproštěn odpovědnosti za chování předchozí jednotky, jež bylo v rozporu s pravidly hospodářské soutěže, pokud mezi oběma jednotkami existuje totožnost z hospodářského hlediska. Pokud by se totiž mohly podniky vyhnout sankcím tím, že by pouze změnily svou identitu na základě restrukturalizace, převodu nebo jiných právních nebo organizačních změn, byl by ohrožen cíl potlačovat jednání v rozporu s pravidly hospodářské soutěže a předcházet jejich opakování prostřednictvím odrazujících sankcí“. (odst. 40) „…pokud obě jednotky tvoří tutéž hospodářskou jednotku, nebrání skutečnost, že jednotka, jež se dopustila protiprávního jednání, stále existuje, sama o sobě uložení sankce jednotce, na niž převedla své hospodářské činnosti. Takové uplatnění sankce je přípustné zvláště tehdy, pokud jsou tyto jednotky kontrolovány touž osobou a pokud vzhledem k úzkým hospodářským a organizačním vazbám, které je sjednocují, uplatňovaly v zásadě tutéž obchodní politiku“. (odst. 41)

Na základě toho dospěl SD k souhlasu se stanoviskem Komise, že odpovědnost za protisoutěžní chování Saiag SpA, resp. ITR SpA, mohla přejít na účelově vytvořenou dceru ITR Rubber. Odmítl přitom úvahy Tribunálu o tom, že tato ze 100 % ovládaná dcera vznikla na jediný měsíc a pouze z toho důvodu, aby se stala nosičem, na němž byly aktivity v odvětví námořních palivových hadic převedeny jejich konečnému nabyvateli, spol. Parker-Hannifin. Právo EU podle SD neupravuje minimální délku trvání strukturálních vazeb ani nevyžaduje, aby tyto trvaly do přijetí rozhodnutí, kterým se sankcionuje protiprávní jednání. (odst. 49–52) Zohlednění účelu vkládaného do založení určitého subjektu by zatížilo aplikaci doktríny hospodářské návaznosti subjektivismem neslučitelným s transparentním a předvídatelným použitím této zásady. (odst. 53)

Tribunál se tedy dopustil chybného právního posouzení, pokud vzal v potaz pouze druhou polovinu transakce, kdy se nabyvatelem aktiv stala Parker-Hannifin, a pominul její první část, kdy se ITR Rubber Srl, pozdější Parker ITR, stala nabyvatelem těchto aktiv. To Tribunál vedlo k chybnému vyloučení existence hospodářské návaznosti, která jinak mezi ITR Srl a jejími zakladatelkami, Saiag SpA, resp. ITR SpA, existovala, a tudíž umožňovala i přechod odpovědnosti společně s převodem aktiv. Podle ustálené judikatury totiž „skutečnost, že jednotka, jež se dopustila protiprávního jednání, stále existuje, nebrání sama o sobě uložení sankce jednotce, na niž převedla své hospodářské činnosti“. (odst. 54) Jediné, co je za této situace nutné prokázat, je existence ovládání, tedy rozhodujícího vlivu vykonávaného mateřskou strukturou, tedy ITR SpA, na obchodní politiku její dcery, ITR Rubber. V této otázce se žalobkyně v řízení před Tribunálem snažily prokázat, že tomu tak nehledě na 100% vlastnictví nebylo, neboť ITR Rubber během jediného měsíce mezi převodem dotčených aktiv a převodem celé této společnosti do vlastnictví Parker-Hannifin ani žádnou hospodářskou činnost nevykonávala. Tyto důkazy ohledně existence či neexistence skutečných vazeb ve formě rozhodujícího vlivu spol. ITR SpA na spol. ITR Rubber však Tribunál nepřezkoumal. (odst. 61–65)

Soudní dvůr proto zrušil podstatnou část rozhodnutí Tribunálu a vrátil mu věc k novému projednání s tím, že:

„…pro posouzení, zda Komise mohla důvodně použít ve sporném rozhodnutí zásadu hospodářské návaznosti ve vztahu k odpůrkyním v řízení o kasačním opravném prostředku či nikoliv, je třeba nejprve přezkoumat, zda skutečnosti, které předložily v jejich žalobě u Tribunálu, jsou dostatečné k vyvrácení domněnky, podle které ITR SpA jakožto mateřská společnost vlastnící 100 % kapitálu ITR Rubber vykonávala rozhodující vliv na jednání své dceřiné společnosti“. (odst. 100)

Ve druhém kasačním důvodu šlo o námitku Komise, že Tribunál rozhodl ultra petita, když snížil o 100 000 eur částku, jíž se měla Parker-Hannifin solidárně podílet na pokutě uložené spol. Parker ITR, protože Parker-Hannifin ve své žalobě k Tribunálu nezpochybnila skutečnou dobu trvání její účasti na protiprávním jednání. Tribunál navíc neodůvodnil, proč se odchýlil od užívané metody zaokrouhlování pokut [dle Pokynů Komise pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003 z roku 2006], čímž porušil zásadu zákazu diskriminace. Soudní dvůr zde připomněl, že přezkum v plné jurisdikci prováděný Tribunálem není rovnocenný přezkumu z úřední povinnosti a má spornou povahu. Je proto v zásadě na žalobci, aby vznesl důvody proti napadenému rozhodnutí a na podporu těchto důvodů předložil důkazy. (odst. 76) Společnosti Parker ITR a Parker Hannifin však před Tribunálem zpochybnily dobu trvání protiprávního jednání a Tribunál rozhodl, že spol. Parker ITR nelze připsat žádné protiprávní jednání za období před 1. 1. 2002, a snížil jí pokutu. Následně Tribunálu příslušelo, aby v souladu s návrhovými žádáními spol. Parker-Hannifin přepočítal, do jaké výše musí být tato společnost shledána společně a nerozdílně odpovědnou za novou výši pokuty uloženou společnosti Parker ITR. Tím, že tak učinil, nejednal ultra petita. (odst. 82–83) Pro konkrétní míru snížení pokuty však skutečně nedal žádné odůvodnění. Soudní dvůr tedy vyhověl Komisi v tom, že rozsudek zrušil v rozsahu, v němž Tribunál snížil bez jakéhokoliv odůvodnění o 100 000 eur částku, za kterou musí být Parker-Hannifin jako mateřská společnost shledána společně a nerozdílně odpovědnou za zaplacení pokuty uložené Parker ITR. (odst. 87)

Z rozhodnutí SD jasně vyplývá podpora snahy Komise neumožnit snadný únik od odpovědnosti za protisoutěžní delikt v důsledku komplikovaných přeměn a přesunů aktivit v rámci propojené podnikatelské skupiny. Komentáře k rozsudku nabídly následující intepretaci: napříště bude daleko jistější pro nabyvatele koupit od na něm nezávislého převodce pouze aktiva (zařízení, provozy) podniku, nikoli celý subjekt, na nějž byla tato aktiva převedena. Pokud dojde k převodu aktiv mezi strukturálně nepropojenými podniky, zůstane odpovědnost za protisoutěžní jednání na podniku – převodci (pokud nezanikne). Jejich nabyvatel bude v takové situaci činěn odpovědným za protisoutěžní jednání pouze od data jejich převodu, samozřejmě za předpokladu, že by se s převedenými aktivy na kartelu dále podílel. Naopak, dojde-li k převodu vlastnictví celé dceřiné společnosti, existuje reálné riziko, že společně s tímto subjektem přejde celá odpovědnost za delikt (tedy i za období do data převodu) na jeho nového nabyvatele, a to i za situace, kdy podnik – převodce nezanikne. Odůvodnění tohoto rozdílu spočívá v tom, že mezi převodcem a dceřinou společností, kterou převádí, existuje hospodářská návaznost a na jejím základě přechází odpovědnost za delikt na dceřinou společnost a společně s ní pak putuje dál k jejímu novému vlastníkovi.

» Citovaná související judikatura:

Tokai Carbon a další proti Komisi T-71/03, T-74/03, T-87/03 a T-91/03, YKK a další proti Komisi C-408/12 P, Buono a další proti Komisi C-12/13 P a C-13/13 P, ETI a další C-280/06, Versalis proti Komisi C-511/11, Aalborg Portland a další proti Komisi C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P a C-219/00 P, Akzo Nobel a další proti Komisi C-97/08 P, Eni proti Komisi C-508/11 P, Schindler Holding a další proti Komisi C-501/11 P, Gascogne Sack Deutschland C-40/12 P, Elf Aquitaine proti Komisi C-521/09 P, KME Germany a další proti Komisi C-389/10 P, Telefónica a Telefónica de España proti Komisi C-295/12 P, Sarrió proti Komisi C-291/98 P, YKK a další proti Komisi T-448/07.

*

Evropská komise proti Tomkins plc

Rozsudek Soudního dvora ze dne 22. 1. 2013

C-286/11 P

EU:C:2013:29

Řešená problematika:

Kartelové dohody – Odpovědnost mateřské společnosti vyplývající výlučně z protiprávního jednání její dceřiné společnosti – Zásada ne ultra petita – Důsledky zrušujícího rozsudku ve věci dceřiné společnosti pro právní postavení mateřské společnosti.

Okolnosti případu:

Soudní dvůr rozhodoval o kasačním opravném prostředku podaném Komisí proti rozsudku, kterým Tribunál (T-382/06) v březnu 2011 částečně zrušil její rozhodnutí ze září 2006 (věc COMP/F-1/38.121 – Tvarovky), jímž Komise sankcionovala kartel na trhu měděných spojovacích tvarovek a tvarovek ze slitin mědi. Soudní dvůr byl v rámci tohoto řízení postaven před otázku, zda je unijní soud oprávněn rozhodnout ultra petita, tj. nad rámec návrhových žádání účastníků řízení, kteří společně tvoří jeden podnik.

Na základě výsledků vyšetřování v oblasti trhu s měděnými spojovacími tvarovkami a tvarovkami ze slitin uložila Komise pokutu celkem jedenácti podnikům za porušení čl. 81 odst. 1 SES (nyní čl. 101 odst. 1 SFEU). Dle Komise se dotčené společnosti účastnily jediného, komplexního a trvajícího protiprávního jednání ve formě protisoutěžních dohod a jednání ve vzájemné shodě, jež spočívalo především v domluvě na cenách, slevách, rabatech a na mechanismech provádění zvyšování cen, rozdělení vnitrostátních trhů a zákazníků a rovněž výměně dalších obchodních informací. Mezi rozhodnutím dotčené společnosti patřila i spol. Tomkins, jíž bylo uloženo zaplatit danou pokutu společně a nerozdílně s dceřinou spol. Pegler Ltd, neboť vlastnila 100 % kapitálu této společnosti. Přičtení odpovědnosti bylo ospravedlněno výkonem rozhodujícího vlivu spol. Tomkins na spol. Pegler během rozhodné doby. Pegler a Tomkins podaly proti rozhodnutí Komise samostatně žaloby na neplatnost k Tribunálu. Požadovaly zrušení rozhodnutí Komise, nebo alternativně alespoň snížení uložené pokuty.

Pokud jde o žalobu podanou spol. Pegler, Tribunál (T-386/06) zrušil rozhodnutí Komise v bodě, dle něhož se tato společnost měla podílet na kartelu v době od 31. 12. 1988 do 29. 10. 1993, neboť nebyla dostatečně prokázána její účast na vytýkaném protiprávním jednání. V rozhodnutí o žalobě spol. Tomkins Tribunál (T-382/06) uzavřel, že společnosti by měla být snížena pokuta ve výši odpovídající částce, v jaké byla v původním rozhodnutí Komise uložena pokuta spol. Pegler, neboť z předchozího rozhodnutí Tribunálu o žalobě podané spol. Pegler vyplývalo, že v tomto bodě bylo rozhodnutí Komise nesprávné.

Komise proti tomuto rozhodnutí podala opravný prostředek, v němž namítla, že Tribunál nesprávně dovodil, že žaloby podané společnostmi Pegler a Tomkins měly stejný předmět, když ve skutečnosti byly cíle jednotlivých žalob odlišné. Komise především připomněla, že pokud jde o zákaz ultra petita, SD ve své judikatuře (zejména AssiDomän Kraft Products C-310/97 a ArcelorMittal Luxembourg spojené věci C-201/09 P a C-216/09 P) dovodil, že neuznává výjimky z tohoto pravidla, založené na skutečnosti, že dva žalobci jsou součástí téhož podniku a že je konstatována jejich společná a nerozdílná odpovědnost. Zrušení rozhodnutí je totiž omezeno žalobními důvody uvedenými jednotlivými žalobci. Komise tak namítla, že společnost Tomkins nemohla mít v řízení, jež bylo zahájeno na její návrh, prospěch ze zkrácení doby protiprávního jednání, o němž Tribunál rozhodl v řízení zahájeném jinou žalobou, a to na základě argumentů, které Tomkins ve své žalobě neuvedla.

Generální advokát, P. Mengozzi, přisvědčil ve svém stanovisku Komisi v tom, že „předmět návrhových žádání Tomkins ve věci T-382/06 a předmět návrhových žádání Pegler ve věci T-386/06 nebyl totožný, jelikož poté, co Tomkins vzala zpět podstatnou část svých žalobních důvodů, nezněla již její žaloba na zrušení článku 1 sporného rozhodnutí“. (odst. 30 stanoviska) Proto navrhl SD, aby zrušil rozsudek Tribunálu v části, v níž se týká protiprávního jednání Tomkins v období od 31. 12. 1988 do 29. 10. 1993.

Právní závěry:

V tomto případě však SD konstatoval, že Tribunál oprávněně vyšel z předpokladu, že odpovědnost spol. Tomkins jakožto mateřské společnosti je v daném případě naprosto odvozená, akcesorická a zcela závislá na odpovědnosti její dceřiné spol. Pegler. Odpovědnost mateřské společnosti proto nemůže jít nad rámec odpovědnosti dcery. (odst. 33) Oběma těmto společnostem byla uložena povinnost společně a nerozdílně zaplatit pokutu, jejíž snížení bylo navrženo. Žalobní důvod a argumenty mateřské společnosti v prvním stupni se netýkaly její vlastní účasti na protiprávním jednání, nýbrž jen účasti její dcery. Za takovéto situace, kdy je odpovědnost mateřské společnosti zcela odvozena od odpovědnosti její dceřiné společnosti a kdy obě tyto společnosti podaly žaloby, v nichž mimo jiné navrhly, aby Tribunál snížil pokutu na základě zkrácení doby protiprávního jednání, jehož se dopouštěla dceřiná společnost, nevyžaduje koncept „stejného předmětu“ totožnost rozsahu žalob těchto společností ani totožnost argumentů, kterými tyto společnosti zpochybňují Komisí zjištěnou dobu trvání protiprávního jednání. (odst. 43)

Dle názoru SD tedy lze dovodit, že vícero žalob bude mít stejný předmět, i když se jejich rozsah či vznesené argumenty pro zpochybnění existence kartelové dohody zcela nepřekrývají. Již samotná skutečnost, že společnosti Pegler a Tomkins souhlasně zpochybnily trvání protiprávního jednání a rozporovaly část stejné rozhodné doby, byla dostatečným důvodem k tomu, aby Tribunál mohl dojít k závěru, že jejich žaloby mají stejný předmět. Soudní dvůr tak uzavřel, že Tribunál byl oprávněn snížit pokutu uloženou společnosti Tomkins jen na základě výsledku rozhodnutí o žalobě podané její dceřinou společností Pegler. V odst. 49 rozhodnutí konstatoval:

„V takovém případě, jaký nastal v projednávané věci, kdy je odpovědnost mateřské společnosti odvozena výlučně od odpovědnosti její dceřiné společnosti a kdy mateřská společnost i její dceřiná společnost souběžně podaly žaloby se stejným předmětem, proto Tribunál oprávněně, aniž rozhodl ultra petita, zohlednil výsledek řízení o žalobě podané společností Pegler a zrušil sporné rozhodnutí i vůči společnosti Tomkins v rozsahu, v němž se týkalo období před 29. říjnem 1993.“

Soudní dvůr nepřisvědčil ani poslední námitce Komise, že Tribunál se dopustil porušení práva na spravedlivý proces, a to tím, že jí neposkytl příležitost vyjádřit se k jeho úmyslu opřít se o žalobní důvody uplatněné spol. Pegler. I zde totiž Komise vycházela z přesvědčení, že nejsou-li podány zcela totožné žaloby, nelze mateřské spol. Tomkins v žádném případě přiznat prospěch ze zkrácení doby protiprávního jednání konstatovaného v případě její dceřiné společnosti Pegler. Proto SD s odkazem na své předešlé závěry uzavřel, že Tribunál za jistých okolností právě takto postupovat může (odst. 61):

„Realizace této možnosti je výsledkem právního posouzení Tribunálu, k němuž je tento soud oprávněn i bez upozornění účastníků řízení před vynesením rozsudku. Takový postup nepředstavuje porušení práva účinně se bránit ani porušení práva na spravedlivý proces.“

Proto SD zamítl kasační opravný prostředek Komise proti rozhodnutí Tribunálu, které snížilo pokutu uloženou spol. Tomkins coby spoluodpovědné za účast její dceřiné společnosti v kartelu měděných součástek. Tribunál tedy nerozhodl ultra petita, když zohlednil výsledek řízení o žalobě podané dceřinou společností a zrušil rozhodnutí Komise v rozsahu i vůči akcesoricky odpovědné mateřské společnosti, ačkoli žaloby obou těchto společností, stejné co do předmětu, nebyly zcela totožné svým rozsahem a argumentací.

» Citovaná související judikatura:

Komise proti AssiDomän Kraft Products a dalším C-310/97 P, ArcelorMittal Luxembourg proti Komisi a Komise proti ArcelorMittal Luxembourg a dalším C-201/09 P a C-216/09 P.

*

Federación Española de Empresas de Tecnología Sanitaria (FENIN) proti Komisi Evropských společenství

Rozsudek Soudního dvora ze dne 11. 7. 2006

C-205/03 P

EU:C:2006:453

Řešená problematika:

Pojem „podnik“.

Okolnosti případu:

Soudní dvůr rozhodoval o kasačním opravném prostředku podaném proti rozhodnutí Tribunálu z března (T-319/99), kterým tento soud zamítl žalobu usilující o zrušení rozhodnutí Komise ze srpna 1999, jímž byla zamítnuta stížnost navrhovatele z důvodu, že unijní soutěžní právo nebylo použitelné na entity, které neměly status podniku.

Federación Española de Empresas de Tecnología Sanitaria (FENIN) je sdružení seskupující většinu podniků uvádějících na trh zdravotnické vybavení, zejména lékařské přístroje používané v nemocničním prostředí ve Španělsku. Členové tohoto sdružení prodávají toto vybavení zejména entitám spravujícím národní zdravotnický systém (SNS). Prodej zdravotnického vybavení posledně jmenovaným představuje více než 80 % obratu členských podniků FENIN.

V prosinci 1997 podalo sdružení FENIN stížnost Komisi Evropských společenství poukazující na systematické zpožďování plateb od entit spravujících SNS, které podle ní představuje zneužití dominantního postavení ve smyslu čl. 82 SES (resp. čl. 102 SFEU). Prohlásilo, že uvedené entity splácejí své dluhy vůči jeho členům s průměrným zpožděním 300 dnů, zatímco dluhy vůči jiným poskytovatelům služeb splácejí v mnohem přiměřenějších lhůtách. Tato diskriminace je vysvětlena skutečností, že členové FENIN nemohou vykonávat obchodní nátlak na uvedené entity, protože posledně jmenované mají dominantní postavení na španělském trhu se zdravotnickým vybavením.

Sporným rozhodnutím ze dne 26. 8. 1999 Komise zamítla uvedenou stížnost z důvodu, že entity spravující SNS nejednají jako podniky, když se účastní správy služeb veřejného zdraví, a že jejich postavení kupujících nelze oddělit od užívání zdravotnického vybavení po jeho zakoupení. V důsledku toho podle Komise tyto entity při nákupu zdravotnického vybavení nejednají jako podniky ve smyslu práva hospodářské soutěže a čl. 101 SFEU, jakož i čl. 102 SFEU se na ně nevztahuje.

Sdružení FENIN podalo proti tomuto rozhodnutí Komise žalobu k Tribunálu – ten ji však svým rozhodnutím (T-319/99) zamítl. Měl za to, že SNS poskytuje svým členům služby zdarma, a že řídící orgány SNS tedy při správě SNS nepůsobí jako podniky. Uvedl také, že samotný argument, podle kterého španělské nemocnice občas poskytovaly péči za úplatu, nemohl být zohledněn, protože tento argument nebyl učiněn v řízení před Komisí. Sdružení FENIN se proto domáhalo zrušení rozsudku Tribunálu prostřednictvím kasačního opravného prostředku u SD.

Právní závěry:

SD v prvé řadě připomněl, že „pojem ‚podnik‘ zahrnuje v kontextu práva hospodářské soutěže Společenství jakoukoliv entitu vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení této entity a způsobu jejího financování“. (odst. 25) Hospodářská činnost je pak charakterizována nabízením služeb nebo zboží na trhu. (odst. 25)

Argumentu sdružení FENIN, že je nutno oddělit nákupní činnost entit spravujících SNS od následně poskytovaných služeb a takovou nákupní činnost posuzovat jako činnost hospodářskou, SD nepřisvědčil. Uvedl, že „není na místě oddělit činnost nákupu výrobku od následného užívání, jehož účelem je zhodnotit povahu uvedené nákupní činnosti, a že otázka, zda je následné užívání zakoupeného výrobku hospodářské povahy, či nikoli, nutně určuje povahu nákupní činnosti“. (odst. 26) Soudní dvůr tak potvrdil právní názor Tribunálu, že „organizace, která nakupuje zboží – i ve velkém množství – nikoli za účelem nabízení zboží a služeb v rámci hospodářské činnosti, ale za účelem jejich použití v rámci jiné činnosti, jako je například čistě sociální povahy, nejedná jako podnik jednoduše proto, že je kupujícím na daném trhu. I když účetní jednotka může disponovat velmi značnou hospodářskou mocí, a to i při vzniku monopsonie, platí, že pokud činnost, pro kterou tento subjekt nakupuje, není hospodářskou činností, nejedná jako podnik pro účely práva hospodářské soutěže Společenství, a proto se na něj nevztahují zákazy stanovené v čl. 81 odst. 1 ES a 82 ES“. (odst. 37) Soudní dvůr proto odvolání proti rozhodnutí Tribunálu zamítl.

Druhou část důvodu kasačního opravného prostředku SD odmítl pro nepřípustnost, jelikož byla poprvé uplatněna sdružením FENIN ve stadiu opravného prostředku.

Rozhodnutím ve věci FENIN bylo tedy potvrzeno, že subjekty veřejného sektoru nejsou podniky ve smyslu práva hospodářské soutěže EU, pokud nakupují zboží pro použití v souvislosti s činností, která není hospodářské povahy. Takovou činností je například činnost, která nezahrnuje žádnou odměnu a je čistě sociální, jako je poskytování zdravotní péče v rámci národního systému sociálního zabezpečení.

» Citovaná související judikatura:

Höfner a Elser C-41/90, AOK-Bundesverband a další C-264/01, C-306/01, C-354/01 a C-355/01, Komise proti Itálii C-35/96.

*

FNV Kunsten Informatie en Media proti Staat der Nederlanden

Rozsudek Soudního dvora ze dne 4. 12. 2014

C-413/13

EU:C:2014:2411

Řešená problematika:

Článek 101 SFEU – Kolektivní smlouva – Pojem „podnik“ – Pojem „zaměstnanec“.

Okolnosti případu:

Rozhodnutí SD o předběžné otázce okresního soudu v Haagu je klíčové pro přístup soutěžního práva EU ke kolektivním smlouvám mezi zaměstnanci a zaměstnavateli, a to v těch případech, kdy jsou do těchto smluv zahrnuty i osoby samostatně výdělečně činné nacházející se fakticky ve stejném postavení jako zaměstnanci.

Spor, z něhož tento případ vzešel, se týkal kolektivní smlouvy, kterou uzavřela dvě sdružení zastupující hudebníky nizozemských orchestrů se zaměstnavatelským sdružením. Smlouvy, které jsou výsledkem kolektivního vyjednávání odborů se zaměstnavateli a jejichž cíl je zlepšení podmínek zaměstnání a práce, jsou od rozhodnutí SD ve věci Albany (C-67/96 z roku 1999) vyňaty z působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU, tedy zákaz kartelových dohod se na ně nevztahuje, přestože mohou mít jisté omezující účinky na hospodářskou soutěž. V projednávaném případě však ne všichni hudebníci, na něž se kolektivní smlouva vztahovala, byli zaměstnanci orchestrů, část z nich byla v postavení osob samostatně výdělečně činných (OSVČ). Tradiční přístup soutěžního práva k OSVČ (self-employed) je však ten, že jde o podniky, a jejich dohody jsou tudíž dohodami mezi podniky (včetně potenciálního naplnění znaků dohod kartelových). Proto také nizozemský soutěžní úřad odmítl vyjmout tu část kolektivní smlouvy, která se týkala minimálních odměn pro hudebníky v postavení OSVČ, ze zákazu kartelových dohod.

Již generální advokát N. Wahl však ve svém stanovisku připustil, že by soutěžní právo mohlo princip rozsudku Albany vztáhnout na ty OSVČ, které jsou fakticky v postavení zaměstnanců. Stává se totiž běžnou praxí, že zaměstnanci na pracovní smlouvu jsou nahrazováni OSVČ, které ale mají jediného klienta a jsou na něm ve skutečnosti závislé podobně jako zaměstnanec na zaměstnavateli. V odpovědi na předběžnou otázku šlo tedy o to, zda SD přistoupí na rozdělení kategorie OSVČ na „pravé“ OSVČ – podniky a „nepravé“ OSVČ – zaměstnance (v terminologii práva EU) a na kolektivní dohody posledně zmíněných vztáhne stejný režim jako na kolektivní dohody zaměstnanců. Nejen nizozemský soutěžní úřad, ale i Komise a vlády některých členských států se k takovéto „sociální vstřícnosti“ nepřikláněly a stranily naopak liberálnímu pohledu stavícímu OSVČ do pozice volně konkurujících si podniků.

Právní závěry:

Soudní dvůr nejprve připomněl svůj standardní přístup, podle něhož kolektivní smlouvy uzavřené za OSVČ nemohou být vyňaty z působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU, neboť tyto jsou v postavení podniků a ani sociální ustanovení SFEU se na jejich dialog s klienty nevztahují. (odst. 27–30) Okamžitě však připomněl situaci, pro niž tento přístup platit nebude:

„Toto konstatování nicméně nemůže být překážkou toho, aby takové ustanovení kolektivní smlouvy mohlo být rovněž považováno za výsledek sociálního dialogu v případě, že uvedení poskytovatelé služeb, jejichž jménem a na jejichž účet odbory jednaly, ve skutečnosti představují ,nepravé samostatně výdělečně činné osoby‘, tedy poskytovatele služeb nacházející se v situaci srovnatelné se situací zaměstnanců.“ (odst. 31)

Osoba samostatně výdělečně činná tedy může v soutěžním právu EU ztratit postavení podniku, pokud neurčuje samostatně své chování na trhu, ale zcela závisí na objednateli jejích služeb, a nenese tudíž žádná finanční a obchodní rizika stran činnosti tohoto objednatele. Jedná pak jako pomocník začleněný do jeho podniku, resp. blíží se postavení „zaměstnance“ ve smyslu práva EU, tedy vykonává po určitou dobu ve prospěch jiné osoby a pod jejím vedením činnosti, za které protihodnotou pobírá odměnu (odst. 33–34). Kvalifikace „osoby samostatně výdělečně činné“ z hlediska vnitrostátního práva tudíž nevylučuje, že určitá osoba bude kvalifikována jako „zaměstnanec“ ve smyslu unijního práva, pokud je její nezávislost pouze fiktivní, a maskuje tak skutečný pracovní poměr. Zda tomu tak je, musí ověřit soud předkládající předběžnou otázku.

Pokud se ukáže, že jde o „nepravé OSVČ“ (false self-employed) nacházející se ve faktickém postavení „zaměstnanců“, pak SD vyslovil předpoklad, že kolektivní smlouva pro ně bude mít blahodárné sociální efekty a „v důsledku toho nemůže ustanovení kolektivní smlouvy v rozsahu, v němž stanoví minimální odměny pro poskytovatele služeb představující ‚nepravé samostatně výdělečně činné osoby‘, z důvodu své povahy a předmětu spadat do působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU“. (odst. 41) Na základě tohoto přístupu k řešení dané problematiky SD o předběžné otázce rozhodl tak, že:

„Unijní právo musí být vykládáno v tom smyslu, že ustanovení kolektivní smlouvy, jaké je dotčeno ve věci v původním řízení, stanovující minimální odměny pro samostatně výdělečně činné poskytovatele služeb, kteří jsou členy jedné z organizací smluvních zaměstnanců a kteří na základě dohody o provedení práce vykonávají pro zaměstnávající subjekt tutéž činnost jako jeho zaměstnanci, nespadá do působnosti čl. 101 odst. 1 SFEU pouze tehdy, pokud tito poskytovatelé služeb představují ‚nepravé samostatně výdělečně činné osoby‘, tedy poskytovatele nacházející se v situaci srovnatelné se situací zaměstnanců. Je věcí předkládajícího soudu, aby toto ověřil.“

Soudní dvůr tímto rozsudkem vyjádřil uznání pro hodnotu sociálního smíru a sociálního zabezpečení v moderní společnosti, jejíž tržní ekonomika mnohdy nutí i ty, kdo by byli rádi zaměstnáni, stát se formálně podnikateli, aniž by chtěli a mohli skutečně podnikat. Zdůraznil tím, že ne všechny oblasti života společnosti mají podléhat principu volné konkurence, neboť vyjadřují a rozvíjejí hodnoty, které i SEU a SFEU staví výše než ochranu hospodářské soutěže.

» Citovaná související judikatura:

Albany C-67/96, Brentjens‘ C-115/97 až C-117/97, Drijvende Bokken C-219/97, van der Woude C-222/98, Allianz Hungária Biztosító a další C-32/11, International Transport Workers‘ Federationa Finnish Seamen’s Union C-438/05, 3F proti Komisi C-319/07 P, Pavlov a další C-180/98 až C-184/98, AG2R Prévoyance C-437/09, Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas C-1/12, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio C-217/05, Allonby C-256/01, Agegate C-3/87, Becu a další C-22/98.

*

Gascogne Sack Deutschland GmbH, dříve Sachsa Verpackung GmbH proti Evropské komisi; Groupe Gascogne SA proti Evropské komisi

Rozsudek Soudního dvora ze dne 26. 11. 2013

C-40/12 P a C-58/12 P

EU:C:2013:768 a EU:C:2013:770

Řešená problematika:

Kartelová dohoda – Přičitatelnost protiprávního jednání, kterého se dopustila dceřiná společnost mateřské společnosti – Nepřiměřená délka řízení před Tribunálem.

Okolnosti případu:

Soudní dvůr rozhodoval o kasačních opravných prostředcích podaných proti rozsudkům Tribunálu z listopadu 2011 (T-79/06 a T-72/06), kterými tento soud zamítl žaloby na neplatnost rozhodnutí Komise z listopadu 2005 (věc COMP/F/38.354 – Průmyslové pytle). Soudní dvůr se ve svých rozhodnutích vyjádřil zejména k otázkám přičitatelnosti odpovědnosti mateřské společnosti za jednání 100% vlastněného subjektu a také k přiměřenosti délky soudního řízení.

Groupe Gascogne je akciová společnost založená podle francouzského práva. Groupe Gascogne vlastní 10 % společnosti Gascogne Sack Deutschland GmbH („Sachsa“), nicméně tuto společnost kontroluje díky tomu, že zbývajících 90 % společnosti Sachsa je vlastněno dceřinou společností Groupe Gascogne, spol. Gascogne Deutschland GmbH, kterou Groupe Gascogne vlastní ze 100 %.

Komise rozhodnutím z listopadu 2005 sankcionovala účast společností Sachsa a Group Gascogne na rozsáhlé kartelové dohodě, resp. souboru dohod a jednání ve vzájemné shodě v odvětví plastových průmyslových pytlů v Belgii, Německu, Španělsku, Francii, Lucembursku a Nizozemsku. Společnost Sachsa se jednání v rozporu s čl. 81 SES (nyní čl. 101 SFEU) účastnila od února 1988 do června 2002, Groupe Gascogne od ledna 1994 do června 2002. Komise uložila spol. Sachsa pokutu ve výši 13,2 mil. eur, přičemž upřesnila, že z této částky byla spol. Groupe Gascogne shledána společně a nerozdílně odpovědnou do výše 9,9 mil. eur, což bylo dáno tím, že do ledna 1994 spol. Sachsa nevlastnila.

Sankcionované společnosti podaly proti rozhodnutí žalobu k Tribunálu, který však rozhodnutí Komise potvrdil. Tytéž společnosti proto podaly kasační opravný prostředek k SD. Sachsa i Groupe Gascogne napadly rozsudek Tribunálu především z důvodu, že tento údajně porušil princip presumpce neviny tím, že připsal Groupe Gascogne odpovědnost za chování její dceřiné společnosti jen proto, že Groupe Gascogne kontrolovala celý její kapitál (což podle žaloby odporovalo mj. čl. 48 Listiny EU, která se v době projednávání věci stala součástí primárního práva EU), že řízení před Tribunálem trvalo nepřiměřeně dlouho a také že došlo k nesprávnému stanovení výše pokuty.

Právní závěry:

K otázce vstupu v platnost Lisabonské smlouvy a s ní i Listiny EU, které měla žalobkyně za nové právní okolnosti, jež vyšly najevo až v průběhu řízení, SD podotkl, že právo na spravedlivý proces bylo jako zásada vlastní právu EU plně respektováno i dříve a také že judikatura i po vstupu Lisabonské smlouvy v platnost potvrdila, že „domněnka, podle které mateřská společnost, která vlastní veškerý nebo téměř veškerý kapitál své dceřiné společnosti, vykonává skutečně rozhodující vliv na tuto dceřinou společnost, není neslučitelná se zásadou presumpce neviny“. (odst. 30) Proto daný důvod kasačního opravného prostředku zamítl jako neopodstatněný.

Navrhovatelky rovněž namítly, že Tribunál nedostatečně odůvodnil, proč odmítl jejich argumenty dokazující obchodní samostatnost podniků tvořících skupinu Groupe Gascogne a neumožnil jim tak vyvrátit domněnku rozhodujícího vlivu nad 100% vlastněnou společností. Soudní dvůr ani tento argument nepřijal s tím, že Tribunál nemá povinnost poskytovat vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím způsobem postupně zabýval všemi argumenty uvedenými účastníky sporu. Jeho odůvodnění tedy může být i implicitní za předpokladu, že umožní dotyčným osobám seznámit se s důvody, na kterých se zakládá napadený rozsudek. (odst. 35) K této námitce Tribunál dle SD správně uvedl, že navrhovatelky se spokojily s pouhými tvrzeními a nepředložily žádný důkaz na jejich podporu.

Soudní dvůr tedy plně potvrdil ustálenou judikaturu, z níž vyplývá, že jestliže mateřská společnost vlastní 100 % kapitálu své dceřiné společnosti, která porušila pravidla hospodářské soutěže, platí vyvratitelná domněnka, podle které uvedená mateřská společnost vykonává skutečně rozhodující vliv na chování své dceřiné společnosti. Vyvratitelnost této domněnky znamená, že je na mateřské společnosti, aby předložila dostatečné důkazy, které by mohly prokázat, že se její dceřiná společnost může chovat a chová na trhu zcela samostatně. Samotný fakt, že se konkrétní společnosti nepodaří tyto důkazy předložit, potom neznamená, že by domněnka byla nevyvratitelná. V daném případě se Groupe Gascogne nepodařilo takové důkazy předložit, a Komise a po ní i Tribunál proto právem shledaly, že Groupe Gascogne vykonávala rozhodnou kontrolu nad řízením své dceřiné společnosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Soutěžní právo EU – Casebook.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.