Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Laura Lee Guhrke: Pravda o lásce

Vydání první

Copyright © 2017 by Laura Lee Borio

Published by arrangement with Avon, an imprint of HarperCollinsPublishers.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2409. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Truth About Love and Dukes

vydaného nakladatelstvím Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York v roce 2017

Český překlad © 2021 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1515-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1516-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Laura Lee Guhrke

Pravda o lásce

Milá lady Věrnolásková (1)

Mému otci, jehož odvaha, odolnost a optimismus mě inspirují každičký den. Mám tě ráda, tati.

Kapitola 1

Londýn, červenec 1892

Henry Cavanaugh toužil po pěkně uspořádaném životě. Jako vévoda z Torquilu měl mnoho povinností a ty by se snáze zvládaly, kdyby byl jeho soukromý život uspořádaný a předvídatelný. Naneštěstí měl Henry dvě neprovdané sestry, nemajetného mladšího bratra a beznadějně líného švagra. Měl také párek synovců, kteří velice rádi zaháněli chůvy na útěk, a matku s uměleckými sklony. Pěkně uspořádaný život vždycky působil zcela nedosažitelně. Henry nad touto skutečností truchlil den co den.

Dnešek nebyl výjimkou.

„Jamie, no tak,“ zamračil se na manžela své zesnulé sestry Patricie, když do místnosti vběhla dvojčata, synové dotyčného, a halekala přitom jako divoši. „Žádám příliš, když chci mít u snídaně trochu klidu a ticha?“

„Zjevně jde konkrétně o dnešní ráno,“ ozvala se jeho sestra Sarah, zakrývajíc si uši rukama.

Jamie pokrčil rameny a sáhl po marmeládě, podle všeho neměl chuť bránit svým synům, kteří proběhli za jeho židlí kolem čela jídelního stolu. „Chůva Smithová odešla. Odplížila se dnes ráno před úsvitem i se svými věcmi, zanechala po sobě jen dopis. Co má ovdovělý otec za takových okolností dělat?“

„Chůva nechůva,“ zvýšil Henry hlas, aby byl přes ten kravál slyšet, „za své děti neseš odpovědnost ty a není to, řekl bych, nijak zvlášť těžký úkol.“

„Říká bezdětný,“ opáčil Jamie a mazal si přitom toast marmeládou. „Počkej, až budeš mít v dětských pokojích vlastní syny,“ dodal a máchl nožem směrem k Henrymu. „To budeš zpívat jinou písničku.“

„O tom pochybuju.“

Naproti němu přes stůl se zasmál jeho bratr David. „A tvá vévodkyně, až ji najdeš?“ zeptal se. „Co jestli bude taky těžko zvládnutelná?“

„To mi starost nedělá. Až se ožením, můžeš si být jistý, že si vyberu ženu, jejíž názory budou v souladu s mými. Zvlášť pokud půjde o výchovu našich dětí.“

„No, to si myslíš. Ale jak bude po líbánkách, zjistíš, že tvoje představy souladu byly pouhá iluze. Já po šesti letech manželství takřka nedostanu z Carlotty přívětivé slovo.“

Henry by byl mohl podotknout, že jen velmi málo lidí dostane z Carlotty přívětivé slovo, ale v té chvíli Colin vykřikl, sebral z příborníku dva toasty a mrštil jedním po svém dvojčeti Owenovi. Henry usoudil, že nezvládne-li chlapce Jamie, bude to muset udělat za něj.

„Tak dost, pánové,“ vstal a z jeho hlasu zněla veškerá autorita vévody, která překonala i klukovský temperament dvojčat. „Coline, Owene, okamžitě přestaňte běhat po jídelně.“

Chlapci znehybněli a v místnosti zavládlo blažené ticho.

„Půjdete dolů do kuchyně,“ pokračoval, „a požádáte paní Dealovou – zdvořile, nezapomeňte – aby vám udělala pořádnou snídani. Potom,“ dodal s důrazným pohledem na Jamieho, „vás tatínek vezme na procházku do Hyde Parku a já vám začnu hledat novou chůvu.“

Nářek dvojčat při představě další nové chůvy umlčela Henryho paže, natažená směrem ke dveřím. „Ven,“ nařídil a oba chlapci okamžitě poslechli. Dokonce se jim podařilo setrvat v uctivém mlčení celou cestu až k čalounovým dveřím na konci chodby, ale tlumené zavýsknutí těsně předtím, než se dveře zabouchly, Henrymu sdělilo, že toto radostné ticho s nimi nebudou sdílet chudáci sloužící.

„To se povedlo, Henry,“ pochválila ho sestra Angela a vzhlédla od ranních novin. „S těmi tvými kluky se musí něco udělat, Jamie.“

„Slyšte, slyšte,“ opakovali Sarah a David jako ozvěna. Tváří v tvář zarputilému nesouhlasu svých příbuzných měl Jamie tolik slušnosti, že se zatvářil zkroušeně.

„Stali se z nich absolutní uličníci, já vím,“ vzdychl, opřel se dozadu a prohrábl si rukou hnědé vlasy. „Patricia je uměla zvládat mnohem líp než já. Odkázaný sám na sebe nevím, co si s nimi počít.“

„Udělej to, co většina vdovců,“ opáčil David bezstarostně. „Pošli je do školy.“

„To bych měl?“ prohodil Jamie pochybovačně.

„Proč ne?“ David gestem požádal lokaje o další ledvinky a slaninu. „Ve škole si s nimi rychle poradí. Všechny nás udržela na rovné a úzké cestě. No, aspoň dva z nás,“ dodal s pohledem na Henryho. „Torquil se ukázněný a úzkoprsý už narodil a pochybuju, že se od toho někdy odchýlil.“

Henry se zarazil při vzpomínce na to, jak se jednou jedinkrát z té rovné a úzké cesty odchýlil, o kteréžto odchylce jeho sourozenci a vůbec nikdo na světě nic nevěděli. „A nikdy neodchýlím,“ dodal po chvilce. Už nikdy.

„Každopádně nevím, jestli je škola dobrý nápad,“ vrátil se Jamie tichým hlasem k danému tématu. „Klukům je teprve osm.“

Henrymu neunikl tázavý pohled, jejž Jamie vyslal směrem k němu.

„Jestli myslíš, že je čas, aby dvojčata odešla do školy,“ odpověděl, „uhradím školné, samozřejmě. Ale podle mého názoru máš pravdu, že jsou chlapci ještě moc malí. Měli by počkat ještě dva až tři roky. Mezitím…“

„Dobrý bože!“ přerušil Henryho Angelin nenadálý výbuch dřív, než stihl zdůraznit význam disciplíny a rutiny pro klidný domov. A když se k sestře otočil, její rozladěný výraz mu připomněl, že jeho rutinou, přinejmenším ve vlastní domácnosti, je ustavičné drama, nikoli klid.

Angela se předklonila na židli, tmavé obočí svraštělé. „To není možné,“ mumlala, pohled stále upřený na přeloženou zadní stránku novin ve své ruce. „To prostě není možné. Mamá by nikdy…“

Hlas se jí vytratil, ale už pouhá zmínka o matce stačila, aby Henrym projela vlna neklidu. Kam až jeho paměť sahala, mamá vždy splňovala jeho představy o ideální vévodkyni – elegantní hostitelka, která neúnavně pracovala pro charitu, inteligentně konverzovala na jakékoli téma a příkladným způsobem vykonávala své četné povinnosti. Po pravdě řečeno byla jedinou členkou rodiny, která mu nikdy nezavdala důvod k obavám. Poslední dobou však…

„Nenapínej nás, Angelo,“ pronikl do Henryho znepokojených myšlenek Sařin hlas. „Jakou senzaci o naší rodině otiskly Society Snippets tenhle týden?“

David vydal opovržlivý zvuk. „Ten skandální plátek? Proč to čteš, ve jménu nebes?“

„Já…“ Angela se odmlčela, otočila se k Henrymu a v jejích očích, stejně světle šedých, jako byly ty jeho, spatřil odraz své rostoucí úzkosti. „Tyhle noviny patří mamá. Viděla jsem, jak je čte včera večer. Cestou na snídani jsem je našla u ranních novin, tak jsem si je vzala. Představovala jsem si, že bude zábavné číst u snídaně skandální list. Zábavné?“ opakovala a jako by se tím slovem dusila. „Co mě to napadlo?“

„Ať čteš cokoli, když tě to tak rozčililo, měla bys mi to povědět,“ doporučoval sestře Henry. „Pak a jedině pak s tím můžu něco udělat.“

„Určitě mám vidiny,“ řekla, její hlas zněl však nepřesvědčivě.

„Možná.“ Vzchopil se. „Ale stejně mi to pověz.“

Kývla, zvedla noviny výš a začala číst. „,Milá lady Věrnolásková…‘“

Přerušil ji Davidův sten. „Nech toho, Angelo. Pokaždé, když navštívím svůj klub, mládenci tam čtou tenhle sloupek pro ženy – předčítají si ho navzájem nahlas. Hromské rozptýlení…“

„Davide, přestaň žvanit,“ pokáral ho Jamie. „Obávám se, že ve vzduchu je něco vážného. Čti dál, Angelo.“

Angela si odkašlala a začala znovu.

„,Milá lady Věrnolásková, jsem dáma z dobré společnosti, vysoce postavená mezi společenskou smetánkou. Právě kvůli svému společenskému postavení jsem se ocitla v nesnesitelném dilematu a píšu vám v naději, že mi ho pomůžete vyřešit. Když jsem byla mladá, teprve sedmnáctiletá dívka, provdala jsem se za muže o dvacet let staršího. Tohoto muže jsem nemilovala…‘“

Angela se zarazila, tváře zrůžovělé, zjevně jí bylo trapné číst tak intimní zpověď nahlas. V pauze, jež následovala, se znovu podívala na Henryho a nejistota v jeho útrobách začala sílit a šířit se.

„Pokračuj,“ vyzval ji a hlas mu zněl tvrdě i ve vlastních uších. „Dočti to celé.“

Angelin pohled klesl zpátky k novinám v její ruce. „,Ani,‘“ pokračovala, „,jsem ho neměla zvlášť ráda. Souhlasila jsem s jeho nabídkou k sňatku jen na naléhání své rodiny, neboť byl pro mě považován za výtečnou partii. Po mnoha letech v tomto svazku bez lásky a poté, co jsem porodila pět dětí, jsem ovdověla a až do nedávna jsem byla se svou situací spokojená. Ale nyní, ke sklonku života, jsem se poprvé zamilovala, opravdu a zcela zamilovala. Muž, k němuž chovám tak vášnivý vztah, však není ve stejném společenském postavení. Je to malíř, geniální umělec…‘“

„Cože?“ zajíkla se Sarah. „Takže ty drby o mamá a Foscarellim jsou skutečně pravda?“

Henry se rozhlédl a v duchu ocenil, že šok nejmladší sestry zřejmě sdílejí u stolu všichni. On sám však nijak moc překvapený nebyl. I když to nerad přiznával, známky toho, jak matka navázala nepatřičný vztah s italským malířem, se projevovaly už několik měsíců, přesto se však rozhodl uvěřit, že matčiny hodiny olejomalby z poslední doby zrodila touha po uměleckém vyjádření spíš než touha primitivnějšího druhu. Podezření o opaku ho sice v koutku duše pronásledovalo, ale nechtěl ho brát na vědomí. Vzpomínal na vlastní indiskrece z minulosti a uměl si představit, jaké pocity měl otec před deseti lety z něj.

Zvolna odložil nůž a vidličku. „Pokračuj,“ zopakoval a Angela poslechla.

„,Mnoho měsíců jsem se snažila zapírat, co k tomuto muži cítím, ale smířila jsem se s tím, že mé city jsou příliš silné. Navrhl mi počestný sňatek a všechno ve mně křičí, abych k němu dala souhlas.‘“

Počestný sňatek? Henry obrátil oči v sloup. Na Foscarellim nic počestného nebylo. Byl to lotr nejhoršího druhu.

„Ale co hodlá udělat?“ vykřikla Sarah. „Přece nemůže uvažovat o tom, že by si ho vzala. Je to Ital.“ Poslední slovo vyznělo jako zdeptané zaúpění.

„,Netřeba dodat,‘“ pokračovala Angela, „,že moje rodina by neschvalovala…‘“

„V tom má pravdu,“ zahučel David.

Angela se znovu odmlčela a rozhořčeně vzdychla. „Jestli nepřestaneš vyrušovat, nikdy se nedostanu na konec. Buď zticha a poslouchej.“ Předklonila se na židli a četla dál: „,A tak, má milá lady Věrnolásková, čelím dilematu: mám potlačit své city a odmítnout tohoto muže, jak mi velí čest? Nebo mám podlehnout lásce, přijmout jeho nabídku a dopřát si štěstí?‘ Podepsáno: ‚Dáma ze společnosti.‘“

Spustila noviny a v tichu, jež následovalo, se všichni zadívali na Henryho, čekali, až promluví, připomínali mu jeho povinnost jakožto hlavy rodiny.

„Nevíme, jestli je ta dáma opravdu mamá, ani jestli je řečený umělec Foscarelli,“ podotkl. Snažil se, aby to znělo rozumně a logicky, ovšem už jen vyslovit jméno toho muže ve spojení s matkou v něm probouzelo rozhořčení a hrozilo, že pošle rozum a logiku do horoucích pekel. A představa, že by se takový lump opovažoval považovat sám sebe za hodného sňatku s jejich mamá, probouzelo v Henrym veškeré ochranitelské instinkty, jež v sobě měl.

Přesto, i když bylo lákavé vyhledat neblaze proslulého malíře a ztřískat ho do bezvědomí, Henry věděl, že jeho první prioritou je uklidnit sourozence a pak určit, jaká jsou pravdivá fakta. „Ten člověk je kromě mamá spojovaný s mnoha dalšími ženami ze společnosti,“ vykládal. „Někdy právem a někdy ne, soudím. Pokud jde o dopis téhle lady Věrnoláskové, troufám si tvrdit, že jde o výmysl, výtvor nějakého novináře s živou představivostí a chlípnou myslí.“

„Ale podobnost je zarážející,“ namítla Sarah mdlým hlasem. „Jestli je to mamá a jestli se za toho muže provdá…“ Zarazila se, zjevně příliš překonaná hrůzou takové možnosti, než aby byla schopna pokračovat.

„Veškerá podobnost je nepochybně opsaná přímo z rubrik společenských klepů, Sarah,“ prohlásil. „Výtvarné lekce naší mamá jsou sousto pro bulvární tisk celou sezonu, a to očividně poskytlo téhle lady Věrnoláskové inspiraci k nejnovější fiktivní obětině.“

Všichni přikyvovali, ale Henry nevěděl, jestli to někoho z nich uklidnilo. Jeho rozhodně ne.

„Nejspíš bychom si to měli poslechnout celé.“ David s povzdechem ukázal na noviny v sestřině ruce. „Pokračuj, Angelo.“

Sestra na něj vrhla nechápavý pohled. „Pokračuj v čem?“

„Je to poradenská rubrika, ne? Jakou radu nabízí tahle lady Věrnolásková?“

„To je jedno.“ Henry vzal noviny z Angeliných prstů a odložil je vedle svého talíře, aby je lokaj odnesl a hodil do popelnice, kam patří. „Nevěnujme už tomu takzvanému novináři ani chvilku naší pozornosti.“

Navzdory vlastním slovům Henry nedokázal odolat letmému pohledu do novin vedle svého talíře, když zvedal nůž a vidličku, a odpověď nejsenzačnějšího londýnského sloupkaře v něm vzbudila ještě pochmurnější pocity, než jaké se ho zmocňovaly předtím.

Má milá lady, co jiného v takových situacích, jako je tahle, člověku zbývá než kapitulovat před vášní a jít za svým srdcem? Život je krátký a často bolestný, a my musíme přijímat radost všude, kde ji najdeme.

Odvrátil pohled a potlačil vlnu nevole. Jít za svým srdcem a kapitulovat před vášní znělo velmi napínavě, velmi lákavě, ale jak dobře věděl, realita takového počínání se bolestně liší od romantického obrázku, namalovaného odpornými pisálky, jako je tenhle.

Ticho u stolu ho probralo z úvah. Vzhlédl a zjistil, že se nikdo nedal znovu do jídla. Místo toho na něj všichni zírali.

„Mamá je rozumná,“ řekl s pocitem, že se po něm žádá další uklidňování. „A diskrétní. Nikdy by nedopustila, aby se její osobní život vystavoval napsáním takového dopisu. A i když může být tahle fikce podobná její situaci, stejně by nikdy nedala na radu té bláznivé ženské.“

Sotva ta slova vypustil z úst, přerušilo ho významné zakašlání a všech pět vzhlédlo a spatřilo ve dveřích stát hospodyni paní Jasparovou.

Obrátila se na Henryho s omluvným výrazem. „Odpusťte mi, že ruším u snídaně, Vaše Milosti,“ pronesla, „ale Vaše Milosti, vévodkyně vdova zmizela.“

„Zmizela?“ Henry svraštil čelo nad touto nepřesnou volbou slov. „Jak to myslíte? Zmizela kam?“

„To nevíme, Vaše Milosti. Ale v domě není.“

„Pravděpodobně si vyšla ven. Je trošičku brzy, ale…“

Zarazil se, když hospodyně zavrtěla hlavou, na tváři jí vytanul omluvný výraz a on pochopil, že nejde jen o výpravu na nákupy nebo návštěvu u přítelkyně.

„Paní Nortonová – to je komorná Její Milosti – nikdy nejde nahoru, dokud Její Milost nezazvoní,“ vysvětlovala hospodyně. „Ale když hodiny odbily půl jedenácté, paní Nortonová usoudila, že by bylo nejlepší jít nahoru a nakouknout, jestli se Její Milosti třeba neudělalo špatně, víte. Když paní Nortonová vstoupila do ložnice, zjistila, že Její Milost tam není. Měla odestláno jako vždycky, ale v posteli se nespalo.“

„To je tedy konec,“ vykřikla Angela. „Panebože. Já to věděla, jen co jsem si přečetla…“

Henry zastavil příval sestřiných slov gestem jedné ruky. Nedostatek diskrétnosti, dokonce i před důvěryhodnými sloužícími, nikdy nebyl dobrý nápad. „A jste si absolutně jistá, paní Jasparová, že naše matka není v domě?“

„Ach, ano, Vaše Milosti. Nikdy bychom si nedovolili obtěžovat vás něčím takovým, aniž bychom prohledali úplně celý dům. Paní Nortonová říkala, že chybí cestovní brašna, krabice na klobouky a nějaké šatstvo vévodkyně. A tohle se našlo na krbové římse Její Milosti.“

Henry vstal, hospodyně k němu přistoupila a vytáhla z kapsy složený list papíru. Položila ho na stůl a on ho zvedl, zlomil pečeť a opět usedl.

Jak četl věty napsané matčinou rukou, jeho hněv se šířil, až zahrnoval nejen Foscarelliho, ale taky tu skandální bláznivou ženskou, která uděluje zbrklé, radikální rady jen za tím účelem, aby vytvářela senzaci a aby se noviny prodávaly.

Věděl však, že musí ovládat své rozhořčení kvůli sourozencům, a tak dopis zase složil, pomalu a pečlivě. Zastrčil ho do vnitřní náprsní kapsy ranního kabátku, vzhlédl a přejel pohledem přes Angelinu bledou tvář až k hospodyni, která se opět přemístila ke dveřím. „Děkuju vám, paní Jasparová,“ pronesl. „Můžete jít.“

Poté co paní Jasparová opustila místnost, Henry se obrátil ke dvěma zbývajícím sloužícím, otálejícím opodál. „Boothby,“ oslovil majordoma, „ať mi připraví kočár. Samueli,“ dodal k lokajovi, „ať mi můj komorník přinese klobouk a hůl. Hned po snídani odcházím. A zavřete za sebou dveře, prosím.“

„Mám pravdu, že ano?“ zašeptala Angela poté, co majordomus a lokaj odešli splnit jeho pokyny. „Utekla s tím chlapem, viď?“

Henry chvíli mlčel, pracně se snažil zformulovat stravitelnou odpověď, ale v tomto případě žádná neexistovala. „Bohužel ano. Zřejmě spolu utekli.“

Sařin vzlyk roznítil jeho stěží zadržovaný hněv a rozhodně ohrozil Foscarelliho zdraví. „Postarám se o to,“ prohlásil. „Najdu mamá a přivezu ji zpátky, než stihne dokončit tuhle bláznivou akci, do které se pustila.“

„Pokud to půjde,“ ozvala se Angela dřív, než Sarah stihla odpovědět. „Ale jestli se ti to nepovede, bude mamá k smíchu celé společnosti.“

„Nejen mamá,“ poznamenal David. „Tímhle vystavuje hanbě a posměchu celou rodinu.“

Na ta slova se Sarah rozplakala doopravdy. „Tohle je moje první společenská sezona,“ úpěla, „a ještě než skončí, moje mamá uteče s mužem skoro o polovinu mladším, s mužem, který vůbec není gentleman. Už nikdy mě nepozvou na žádný ples ani večírek, co by stál za řeč. Jak mám držet ve společnosti hlavu zpříma? A co manželství? Ona mluví o svém štěstí, ale co to naše? Jestli si toho muže vezme, riskuje mé společenské postavení a mou manželskou budoucnost, a Angelinu taky. Jak nám to mohla udělat?“

„Neznepokojuj se tolik, Sarah,“ radil sestře Henry. „I kdyby byla mamá tak zbrklá, jak se obáváš, žádná z vás tím neutrpí. To mi věř.“

„Ani ty nebudeš schopný zabránit, aby se jí nesmáli, a nám všem spolu s ní,“ namítl David. „Ledaže bys dokázal tenhle útěk úplně zarazit, a na to už je zřejmě pozdě. Nemůžeš pronásledovat ji a toho jejího Itala až do Gretna Greenu.“

Henry vrhl na bratra nedůtklivý pohled. „Mamá je padesát let. Nepotřebuje se vytrácet do Gretna Greenu, aby se vdala. Foscarelli je někde tady v Londýně, takže pravděpodobně mají v úmyslu vzít se tady, možná na matričním úřadě, protože si troufám říct, že on je katolík. Doufejme, že tomu tak je.“

„Doufejme?“ opakovala Sarah nevěřícně a v slzách. „Mluvíš, jako by mohla existovat horší alternativa.“

Existovalo jich několik, ovšem Sarah byla neviňátko, a tak se zdržel vyslovení těch vulgárnějších. „Možná uvažují o tom, že by odjeli do zahraničí a vzali se tam,“ pronesl místo toho. „Kontinent je mnohem shovívavější než Anglie. Tady zákon vyžaduje patnáctidenní trvalý pobyt, než lze získat povolení k sňatku, a nejsem si jistý, jestli má Foscarelli vlastní bydliště. Nemá tu žádné příbuzné a zřejmě se nechává živit od přátel, poletuje ob týden z jedné rezidence do druhé, nebo tak nějak – aspoň pokud se dá věřit klepům.“

„Klepy můžou být zastaralé,“ poznamenal Jamie. „Mohl si zajistit bydliště a povolení k sňatku už získat.“

„To mohl,“ připustil Henry, „ale pochybuju o tom. Takový člověk by nikdy nezaplatil poplatky za povolení k sňatku a nepodepsal nájemní smlouvu na obydlí, dokud by si nebyl jistý souhlasem mamá.“

„A než dala souhlas k sňatku,“ dodala Angela a ukázala na noviny u Henryho talíře, „zjevně čekala, co jí poradí tahle lady Věrnolásková.“

„Takže ta ženská poradila mamá, aby se za něj provdala?“ zeptal se Jamie.

Sáhl přes stůl pro noviny, aby si mohl přečíst odpověď sloupkařky osobně, ale Henry na ně připlácl dlaň dřív, než je druhý muž stihl zvednout. „Ano, nicméně tenhle sloupek si nezaslouží naši pozornost.“

Jamie se podvolil a opět se opřel na židli dozadu. „Ale stejně, ať ta ženská radí cokoli, zřejmě bereme jako samozřejmost, že Foscarelliho záměrem je manželství; jenže já si nejsem jistý ani tím, jestli má tolik cti v těle. Mohl by se jednoduše s mamá někam zahrabat…“

„Tak dost, Jamie,“ přerušil ho Henry s pohledem na sestry. „Jsou tu dámy. A nemá smysl v tomhle stadiu o čemkoli spekulovat. Teď,“ dodal a vstal, protože se otevřely dveře a do místnosti vstoupil Boothby, „mám za to, že můj kočár čeká.“

Už byl na odchodu od stolu, ale pak se zarazil a zadíval se na noviny, které způsobily všem tolik úzkosti. Původně chtěl lokajovi nařídit, aby je vyhodil, ale po zralé úvaze usoudil, že nejlepší bude, aby si je vzal sám a nedostaly se do ruky – aspoň pro tuto chvíli – jeho zdrceným sourozencům. A možná se bude muset později zabývat jejich obsahem. Zvedl je a zamířil ke dveřím.

„Ale, Torquile,“ zavolal za ním David, „kam jedeš?“

„Najít mamá, samozřejmě,“ odpověděl cestou ven. „Tedy,“ dodal polohlasem, „jestli není pozdě.“

Ať byla situace v současnosti jakákoli, věděl, že může podniknout různé kroky, aby ji vyřešil nebo zmírnil důsledky, a uvažoval o nich cestou do přízemí.

Jestliže navzdory jeho opačným závěrům Foscarelli získal povolení k sňatku, mohla už škoda klidně vzniknout, ale v takovém případě by se snad manželství dalo anulovat. V duchu si poznamenal, že to musí probrat se svými právníky, a zastavil se, aby od lokaje čekajícího u hlavních dveří přijal klobouk a hůl. Pokud anulování nebude možné, pak už zbývá jen možnost ženicha podplatit, aby se přestěhoval do zahraničí a zůstal tam.

Na druhé straně mohl mít Jamie klidně pravdu ohledně Foscarelliho skutečných motivů. Nebylo těžké si představit, že ten ničema usadí zavře do nějakého zavšiveného bytu v obskurní části Londýna a vůbec nemá v úmyslu se s ní oženit. Pokud je to tak, určitě se dá čekat žádost o finanční kompenzaci za to, aby se celá věc ututlala.

Ať tak nebo tak, rodina bude živit bezcenného budižkničemu až do konce jeho života, jestliže tomu Henry nedokáže zabránit.

Za tím účelem bylo jeho prvním krokem najít matku, což si vyžádá zaměstnat soukromé detektivy. Pokud se zjistí, že odjela za hranice, nedá se už nic dělat, dokud se nevrátí. Jestliže je však dosud v Anglii, soukromí detektivové ji najdou, byť to může trvat celé dny nebo i týdny. Ledaže…

Henry se zastavil u svého kočáru, zasažen nápadem, a znovu nahlédl do novin, které držel v ruce. Přejel zrakem matčin dotaz a absurdní odpověď sloupkařky, až se pohledem zastavil na konci stránky.

Trpíte bolestí neopětované lásky? Jste zmateni nevyzpytatelným chováním opačného pohlaví?

Trýzní vás záležitosti srdce a připadá vám, že nemáte u koho nalézt pochopení a radu? Žádné strachy.

Lady Věrnolásková vám dokáže pomoci. Můžete jí napsat prostřednictvím jejího vydavatele, Deverill Publishing, Belford Row 12, Holborn. Veškeré listy budou zodpovězeny a zveřejněny pouze s oboustranným souhlasem.

Henry četl ta slova a přitom se v duchu ptal, jestli náhodou nemá přímo před očima metodu nalezení matky ještě rychlejší než činnost nejlepších detektivů z Londýna.

Kapitola 2

Vydávat skandální plátek nebylo nic pro slabé povahy. Vyžadovalo to mazanou hlavu, nesentimentální srdce a hroší kůži. Naštěstí pro rodinu Deverillových a pro všechny dychtivé čtenáře Society Snippets nechyběla Irene Deverillové žádná z těchto tří vlastností. Také se jí dostalo požehnání v podobě smyslu pro humor a byly dny, kdy zjišťovala, že tato vlastnost je ze všech nejpotřebnější. Dnešek byl jedním z takových dní.

„Pane Shawe,“ začala už potřetí s nadějí, že se jí konečně podaří dostat se ke slovu v hněvivém proudu kritiky z úst popudlivého obstarožního muže, sedícího na druhé straně jejího psacího stolu. „Chápu vaše obavy, ale…“

„Weekly Gazette,“ uvedl dřívější název novin, „to byly noviny, slečno, a jejich účelem bylo sdělovat veřejnosti závažné a důležité události dne ve východním a středním Londýně. Ale teď? Ne, kvůli vám nejde o nic víc než… dodávky skandálů a lechtivostí.“

Irene se snažila neusmívat při pohledu na sevřená ústa muže naproti sobě. Trošičku lechtivostí, připadalo jí, by Ebenezeru Shawovi prospělo daleko víc než jaterní pilulky, které prodává jeho firma, ovšem nechá si to pro sebe. „Chápu, že změny, jež jsem provedla, jsou možná maličko znepokojivé…“

„Znepokojivé?“ Pan Shaw hodil na desku psacího stolu výtisk včerejšího vydání. „Klepy ze společnosti, módní novinky, rady nešťastně zamilovaným… Co přijde příště? Zprávy o anglických domech, kde straší, a týdenní astrologické předpovědi?“

Irenina představivost začala okamžitě spřádat sérii článků o nejstrašidelnějších místech Anglie – hospoda Jamajka třeba, hrad Berry Pomeroy, londýnský Tower…

Pohlédla přes pana Shawa na svou sestru Claru, která seděla u dveří, psací podložku v ruce. Clara, jež zastávala místo její sekretářky, pochopila význam pohledu a načmárala si poznámku. Nato byla Irene nucena zanechat rozkošných úvah o budoucích tématech listu Society Snippets a znovu se zaměřit na jeden z méně lákavých aspektů své profese: pacifikování popuzených inzerentů.

„Noviny sice už nejsou ten samý druh periodika, do jakého jste začal dávat inzeráty před dvaceti lety,“ pronesla svým nejchlácholivějším tónem, „a obsah už nemusí odpovídat vašemu vkusu. Ani mému,“ dodala kvapně, když otevřel ústa, aby jí znovu sdělil svůj názor na toto téma. „Ale ani jeden z nás nemůže popřít výsledky. Náklad stoupl o tři sta procent od té doby, co jsme před deseti lety zavedli změny.“

Clara si lehce odkašlala. „O tři sta dvacet sedm procent přesně.“

Irene zvedla ruce na znamení, že věc je zcela evidentní. „Tak vidíte. Shawovy jaterní pilulky určitě zaznamenaly prospěch z tak masivního zvýšení počtu našich čtenářů. Vaše inzeráty uvidí víc lidí než kdy dřív…“

„Zásobujeme určitou vrstvu klientů.“ Napřímil se uraženou důstojností. „Lidé, kteří teď čtou vaše periodikum, nejsou z těch, jež si přejeme mít jako zákazníky.“

Irene nechápala, co může Shawovi záležet na tom, jaká vrstva klientely nakupuje jeho jaterní pilulky, pokud za tyto pilulky platí v hotovosti, ale věděla, že to nesmí říct nahlas. Než se stihla rozhodnout, jak nejlépe postupovat, pan Shaw opět promluvil.

„Naše každoroční smlouva o inzerci už brzy vyprší a já mám pocit, že než ji obnovíme, musí se řešit problémy, které tu spatřuju.“

„Samozřejmě,“ souhlasila Irene. „Co si přejete, abych udělala?“

„Udělala? Udělala?“ Pan Shaw valil oči, jako by nemohl uvěřit, že klade tak neslýchanou otázku. „Není to zřejmé?“

„Mně ne,“ odpověděla Irene po pravdě. „Jak můžu rozptýlit vaše obavy?“

„Vrátit novinám podobu, jakou mívaly, přirozeně.“

Irene zalétla v myšlenkách o pět let zpátky, k dědečkově smrti a otcovým pokusům řídit Deverill Publishing vlastními silami. Tyto pokusy byly žalostně neúspěšné, neboť otec choval značnou náklonnost k brandy a neměl žádný talent pro podnikání. V důsledku toho zdárný podnik vybudovaný dvěma předchozími generacemi Deverillových mužů dechberoucím tempem upadal. Během čtyř let zmizely veškeré jejich příjmy, kanceláře vydavatelství na Fleet Street byli nuceni zavřít a většinu tiskařských lisů a zařízení prodat v dražbě za zlomek skutečné hodnoty. Na jejich domě v Belford Row, jediné zbývající nemovitosti, teď ležela hypotéka na uhrazení dluhů.

Právě v tom okamžiku se Irene, jež při správě domácnosti nabyla jasného vědomí o tom, jak ošemetná je nyní jejich finanční situace, rozhodla, že se něco musí udělat. Trvala na tom, aby se otec začal starat o své zdraví a starosti o podnik hodil za hlavu; převzala Weekly Gazette, jedinou zbývající tiskovinu z dědečkova kdysi rozsáhlého novinového impéria. Přes značné brumlání svého rodiče přestěhovala Deverill Publishing do rodinné knihovny, nechala probourat další dveře do ulice a otcovu pracovnu proměnila ve svou kancelář. Pak změnila název novin z Weekly Gazette na Society Snippets a proměnila je ve skandální plátek. Za necelý rok, díky lady Věrnoláskové a několika dalším výplodům Ireniny představivosti, dosáhly noviny neskutečného úspěchu, rodinný podnik byl zachráněn a dny podrážděných obchodníků, dotěrných věřitelů a ustavičného škudlení na uhlí a másle pominuly.

Pan Shaw mohl – z důvodů, jež nechápala – toužit po návratu do časů, kdy se její malý týdeník zabýval „závažnými a důležitými událostmi východního a středního Londýna“, ale jí bylo daleko milejší výnosné periodikum, domácnost, která má na zaplacení svých účtů, a pěkná rezerva v bance. Irene pomyslela na tři sta dvacet sedm procent zvýšení nákladu a připomněla si, že kromě Shawových jaterních pilulek existují i jiní inzerenti.

„Obávám se,“ obdařila pana Shawa svým nejroztomilejším úsměvem, „že to, co žádáte, není možné splnit.“

Vyvalené oči se přimhouřily. „Snad by bylo lepší, kdybych o tom promluvil s panem Deverillem.“

Její úsměv trochu zakolísal. „To také není možné. Tatínek je nemocen.“

„Nemocen?“

„Dost nemocen,“ dodala a připomněla si, že to vlastně není lež. Tráví-li muž většinu času v podroušeném stavu, pak podle jejího názoru trpí nějakou nemocí.

„Tak tedy s vaším bratrem. Určitě to tu teď vede Jonathan Deverill, jestliže je váš otec indisponován.“

„Můj bratr je v zahraničí. Od té doby, co ukončil univerzitu… ehm… poznává svět.“

Tak se to dalo, předpokládala, podat nejlépe. Netřeba zmiňovat, že Jonathan a papá spolu nemluví, a to už tři roky.

Angreštově zelené oči pana Shawa se opět zúžily. „Tak to jsme tedy zase tam, kde jsme začali. Budu potřebovat mluvit s vaším otcem. Skutečně na tom musím trvat.“

Irene ztuhla.

„A jé,“ zamumlala Clara, která postřehla její výmluvný pohyb. „Už je to tady.“

Irene s velkou námahou udržela na rtech úsměv. „Firma Shaw inzeruje v našich novinách po mnoho let s ohromným úspěchem. Stejně jako přede mnou můj otec a dědeček jsem i já vždy považovala vaši firmu za našeho nanejvýš váženého a významného klienta.“ Odmlčela se a čekala, dokud nespatří v očích muže naproti sobě záblesk uspokojení; teprve pak znovu promluvila.

„Ale,“ pokračovala a vstala, „mám za to, že asi nastal čas, abychom oba přehodnotili sílu tohoto vztahu.“

„Prosím?“ Jeho úžas by byl zábavný, kdyby neměl stát noviny největší zdroj příjmu. „Vy byste obětovala náš podnik, aniž se jakkoli pokusíte řešit naše obavy?“

„Domnívám se, že jsem takový pokus učinila, ale vy zřejmě nesouhlasíte, takže nechápu, co jiného můžu dělat. Ztráta vašeho podniku bude pro nás strašlivá rána, samozřejmě, ale nemůžu dopustit, aby nám inzerenti diktovali obsah novin. To by byl nanejvýš nebezpečný precedens.“ Její úsměv byl stále ještě přívětivý, když obešla stůl a přistoupila ke dveřím kanceláře. „Jistě to chápete,“ dodala, otevřela dveře a pohlédla na sestru.

Clara náznak ihned pochopila. Odložila psací podložku a vstala. „Já pana Shawa vyprovodím.“

Irene ústy naznačila směrem k sestře procítěné děkuju, zatímco Clara uchopila prskajícího pana Shawa pevně za paži, hodně podobně jako dobrá vychovatelka předškolních dětí, a vyprovodila ho z kanceláře.

Irene pozorovala od dveří, jak Clara vede pana Shawa kolem tiskařského lisu a dlouhého stolu s psacími stroji. Tyto stroje teď mlčely, neboť tři novináři, které zaměstnávala, se věnovali vyšetřování, jež bude tvořit obsah příštího vydání týdeníku.

Sestřiny velké hnědé oči byly rozšířené a dolní ret sevřený mezi zuby. Irene pocítila ihned nutkání uklidnit ji. „To bude dobré. Už mám plán, jak nahradit ztracený příjem. Ten starý bručoun se svými jaterními pilulkami nám nebude chybět ani v nejmenším.“

„Já vím.“ Navzdory těm slovům sestra nevypadala uklidněně.

„Nedopustím, abychom znovu upadli do chudoby, slibuju…“

„Já vím, já vím.“

Irene nechápavě svraštila čelo. „Tak proč vypadáš, jako bychom mířili zpátky do chudobince?“

Mladší žena se ve dveřích zaklonila, vrhla pohled do místnosti za sebou a pak se znovu podívala na Irene. „Venku je nějaký pán,“ pronesla tlumeným hlasem a přistoupila k Ireninu stolu s navštívenkou v ruce. „Chce vidět lady Věrnoláskovou.“

„A já bych moc ráda měla jednorožce,“ odpověděla šeptem a s úsměvem. Humor se jí vrátil. „Oba budeme zklamáni, obávám se.“

„Je to vážné, Irene.“ Clara jí podávala navštívenku. „Tenhle člověk není žádný nýmand odnikud.“

Irene vstala, zastrčila si tužku za ucho a vzala kartičku ze sestřiných natažených prstů. Byla prostá a bílá, nezdobená ničím kromě tenké stříbrné obruby a vodoznaku korunky na povrchu. Nerozeznala jednu korunku od druhé, ale hmatem poznala drahý, vysoce kvalitní papír.

„Vévoda z Torquilu,“ přečetla nahlas černá slova mědirytiny vytištěná přes vodoznak a přitom jí bleskl myslí včerejší sloupek lady Věrnoláskové. Vzhlédla a setkala se rozladěným pohledem se sestřinýma úzkostlivýma očima. „Dobrý bože.“

Clara kývnutím potvrdila, že obě uvažují stejně. I kdyby člověku nepatřil skandální plátek, nebylo by těžké uhádnout totožnost „dámy ze společnosti“, která se zamilovala do malíře. Po obdržení jejího dopisu Irene ihned poznala, o koho jde. Klepy o ovdovělé vévodkyni z Torquilu a slavném italském malíři Antoniovi Foscarellim se propíraly už v několika skandálních plátcích včetně jejího.

„Ale stejně…“ Irene se zarazila, těžce polkla a znovu se zadívala na navštívenku. „Proč by se měl vévoda z Torquilu chtít se mnou setkat?“

„Věru, proč?“ ozval se pevný hlas a Irene se podívala přes sestru, aby uviděla ve vchodu své kanceláře stát muže, jehož vysoké postavy a širokých ramen jako by byly plné dveře. Rysy jeho tváře byly jemně tesané a oči šedomodré, ale byla to také tvář nekompromisních linií a nezdolné rozhodnosti. V těch zářivých, světlých očích se leskl nepřehlédnutelný hněv.

Příčinu mohla snadno uhádnout a pocítila náhlý záchvěv úzkosti. Jako žena v mužské profesi však věděla, že se nesmí dát nikým zastrašit, a tak odhodila navštívenku stranou, zvedla bradu a opětovala jeho tvrdý pohled nebojácným.

Přejel ji s tím povýšeným výrazem, tak typickým pro šlechtu, a jedno tmavé obočí se zvedlo, jako by žena před ním nebyla tak docela tím, co očekával.

„To je výtečná otázka, madam, a taky výmluvná.“ Smekl klobouk a uklonil se, ledový pohled se znovu setkal s jejím, a když se napřímil, na rtech mu vytanul pochmurný úsměv. „Lady Věrnolásková, předpokládám?“

Henrymu se jednou dostalo té pochybné cti, že se setkal s paní spisovatelkou, a v mlhavých zákoutích mysli se domníval, že lady Věrnolásková bude něco podobného – buclatá postava zahalená v odřeném sametu a ověšená gagáty, středního věku, s krepatými vlasy obarvenými henou a samolibě zkřivenými ústy.

Když teď ale spatřil neblaze proslulou londýnskou sloupkařku z masa a kostí, pochopil, jak nepřesný obraz si představoval.

Za prvé, lady Věrnolásková nebyla středního věku. Mohlo jí být pětadvacet nebo šestadvacet, víc ne. Nebyla oděna v sametu a gagátech, nýbrž v praktické bílé blůze a šedé sukni, doplněných tmavomodrou vázankou. Vlasy, vyčesané na temeni hlavy do jakéhosi ledabylého drdolu, nebyly obarvené henou na červeno, ale tmavě, sytě blond, a leskly se v šeru její zatuchlé kanceláře. Její postava, vysoká a štíhlá, se vůbec neshodovala s tím zavalitým stvořením, co si představoval. Místo toho se podobala spíš oživlé Gibsonově kresbě.

Byť k tomu dosud nebyl vyzván, Henry vstoupil do místnosti, neboť měl málo času na běžné zdvořilosti. Když vešel, hnědovlasý vrabeček, který ho prve uvítal po příchodu, se uklonil, omluvil a zamumlal něco o tom, že přinese čaj. Dívka se protáhla kolem něj, odešla a zavřela za sebou dveře.

Henry se znovu zaměřil na ženu za psacím stolem, a když k ní přes místnost kráčel, zaznamenal další prudký kontrast mezi ní a romanopiskyní, již znal.

Tahle žena byla krásná.

Široké oči v srdcovitém obličeji se na něj upíraly, oříškové oči lemované hustými řasami mnohem tmavšími než její vlasy. Ve žlutohnědých hlubinách těch očí bylo vidět změť sytých barev, které mu hned připomněly lesy doma v Hampshiru, skvrnité sluneční světlo dopadající do mechu, stromovou kůru a lišejník.

Spustil zrak níž, aby si prohlédl co nejvíc z její postavy, viditelné nad psacím stolem, a jak zaznamenal plné poprsí, útlý pas a štědré boky, pocítil další záchvěv překvapení. Tak smyslná postava byla obvykle spíš dílem řemeslných dovedností než přírody, a přesto její oblečení nebylo takové, jaké nosily ženy nakloněné těsným korzetům, vycpávkám poprsí a jiným podobným serepetičkám.

Vzhledem ke kráse jejího obličeje a nádherně ženským liniím těla působily okolní prostředí a její úbor ještě nesouroději. Takováhle žena by neměla nosit uniformu prodavaček a písařek, otročit v kanceláři. Tak nádherné tělo patřilo do budoáru, kde by byly jeho křivky lákavě viditelné pod vrstvou průsvitného hedvábného šifonu. Ty zlaté kadeře by měly být rozpuštěné a splývat kolem ramen, ne vršit se v nepořádné mase kučer. Rozhodně by neměla sedět u psacího stolu se šmouhami od inkoustu na manžetách a s tužkou za uchem.

„Vycházíte z mylného předpokladu, pane.“

Její hlas, chladný a upjatý, vytrhl Henryho z poněkud erotického zadumání a připomněl mu, proč tu je. „Jakýpak mylný předpoklad to je?“ zeptal se.

„Zřejmě věříte, že jsem lady Věrnolásková.“

„Připadá mi to jako rozumný dohad vzhledem k tomu, co jsem právě zaslechl. Popíráte to?“

„Nevidím důvod cokoli potvrzovat nebo popírat… tomu, kdo poslouchá za dveřmi.“

„Jestli si nepřejete, aby někdo slyšel vaše rozhovory, asi byste si měla dveře zavírat. Nicméně,“ dodal dřív, než stihla vynaložit další úsilí na odvedení hovoru k jeho chování, „chápu, proč nechcete přiznat svou totožnost. Kdybych uděloval britské veřejnosti stejné příšerné rady jako vy, taky bych to nerad přiznával.“

Navzdory jeho pokusu vyprovokovat ji k obraně sebe a své práce a tím ukončit únavné diskuse o její totožnosti dřív, než vůbec začaly, na návnadu neskočila.

„Mám oprávnění mluvit za lady Věrnoláskovou,“ pronesla místo toho, „a právě proto vás ke mně má sekretářka přivedla.“

Jestli chce popírat, že je neblaze proslulou sloupkařkou, budiž. „A vy jste…?“

„Jsem vydavatelka Society Snippets.“

Tahle ženská je vydavatelka? Zvykl si očekávat v této roli muže a musel potlačit smích, když mu došlo, že v současné době musí přijímat všechno nečekané za pochodu.

Zamračila se nad přidušeným zvukem. „Něco na mé funkci vás pobavilo?“

„Nepobavilo, madam,“ pospíšil si ji ujistit. „Ale jsou chvíle, kdy se člověku připomene, jak umí být život absurdní.“

„Vám připadá představa ženy v roli vydavatelky absurdní, ano?“ zeptala se a její ostrý hlas naznačoval, že se urazila. Pochopil, že nehovoří jen s vydavatelkou, ale také se sufražetkou.

„Přiznávám, ano.“ Vrhl na ni další pohled a znovu ho napadl ten průsvitný hedvábný šifon. „Přinejmenším v tomto případě.“

Naježila se, ovšem on to skoro nevnímal, neboť jeho tělo začínalo reagovat v souladu s myšlenkami a on byl příliš zaneprázdněný tím, jak se je snažil dostat pod kontrolu, než aby nějak moc dbal na její city.

Jestliže v jeho chlípných myšlenkách figurují sufražetky v kravatách, uvažoval poněkud vztekle, pak zjevně už příliš dlouho neměl ženu. Jestli budou tyhle zvrácené nápady pokračovat, asi bude nucen najít si milenku nebo přestat odkládat hledání vhodné manželky.

„Čekala bych, že vévodovi dobré vychování zabrání civět na lidi.“

Jízlivá poznámka o jeho způsobech ho rázem vytrhla z úvah. „Odpusťte mi,“ řekl. Pracně se snažil rozpomenout na slušné způsoby a najít nějakou omluvu pro své zaujetí hněvivou kráskou s jedovatým perem. „Bezohledná slova, která jsem před chvilkou pronesl, můžete přičíst mému… ehm… zmatku.“

„Zmatku?“

„Ano.“ Položil klobouk na roh psacího stolu, pak vytáhl z náprsní kapsy saka včerejší večerní vydání Society Snippets a přeložil ho tak, aby bylo vidět přední stránku. „V tiráži vašeho periodika stojí, že majitelem a vydavatelem je jistý Edwin Deverill,“ ukázal do levého dolního rohu stránky. „Vy jste Edwin Deverill?“

To vzalo sufražetce trochu větru z plachet, všiml si. „Troufám si říct, že jsem staromódní,“ pokračoval dřív, než stihla odpovědět, „ale mně Edwin připadá jako divné jméno pro ženu, paní Deverillová.“

„Slečna Deverillová,“ opravila ho ihned a maličko vystrčila špičatou bradičku. „Jsem nejstarší dcera Edwina Deverilla.“

Stará panna, a ještě k tomu sufražetka? A radí nešťastně zamilovaným? Tahle situace se měnila z absurdity ve frašku.

„Můj otec,“ pokračovala, „předal veškeré povinnosti ohledně tohoto periodika do mé péče. Se vším, co se týká lady Věrnoláskové, se můžete svěřit mně, a pokud budu mít pocit, že to vyžaduje její pozornost, záležitost jí přednesu.“

Navzdory tomuhle předstírání pochopil, co právě slyšel. Neblaze proslulou sloupkařkou je ona a neviděl důvod chodit kolem horké kaše. „Pak půjdu rovnou k věci, slečno Deverillová. Moje matka se pohřešuje. Opustila svůj domov uprostřed noci, sama, a písemně mi sdělila, že má v úmyslu uprchnout s mužem.“

„Věru fraška.“

Nic víc neřekla a Henry cítil, jak v něm znovu roste zášť. „Její rodina má o ni strach.“

„Samozřejmě. Jakým způsobem vám můžou pomoct lady Věrnolásková a Deverill Publishing?“

„Matka nijak nenaznačila cíl své zamýšlené cesty. Snad byste mi mohla povědět, kam odešla?“

Slečna Deverillová přenesla váhu, odvrátila pohled, narovnala si psací mapu na stole, očividný pokus hrát o čas. „Jak bych mohla vědět, kde se nalézá vaše matka?“

Otevřel noviny na patřičné stránce a začal číst. „Lady Věrnolásková vám dokáže pomoci. Můžete jí napsat prostřednictvím jejího vydavatele, Deverill Publishing, Belford Row 12, Holborn.“ Vzhlédl. „Doufal jsem, že ve své korespondenci s vámi mohla uvést nějaký náznak ohledně svých záměrů nebo místa výskytu.“

„Neuvedla, rozhodně nic nesdělila Deverill Publishing.“ Znovu se odmlčela, tentokrát aby si urovnala papíry na stole, pak zvedla oči. „Lady Věrnoláskovou tyto noviny zaměstnávají, ale její korespondence patří jen jí.“

„Slečno Deverillová, to, co jste před několika minutami řekla své sekretářce, mohlo znamenat jen jediné, a já si nemůžu dovolit předstírat něco jiného jen kvůli vašim citům nebo pro utajení vašeho pseudonymu. Ve své roli lady Věrnoláskové jste si zjevně dopisovala s mou matkou a já potřebuju znát veškeré informace, které vám snad poskytla. Obzvlášť se nemůžu dočkat, až ji najdu a ujistím se, že je v pořádku.“

„Najít pohřešovanou osobu by snad spadalo do pravomocí policie.“

„Moje matka je vévodkyně z Torquilu. S takovou záležitostí se nedá jít na policii.“

„Tak tedy soukromí detektivové.“

„Mám jednoznačně v úmyslu využít služeb soukromých detektivů, ale takové vyšetřování stojí čas. Než detektivové zjistí, kde se nalézá, může být pozdě.“

„Pozdě?“ Svraštila čelo, jako by ta slova opravdu nechápala. „Pozdě na co?“

„Zabránit útěku, samozřejmě. Díky vám hodlá moje matka udělat to, co se dá považovat jedině za truchlivou chybu, a já mám v úmyslu ji přesvědčit, aby si to rozmyslela, pokud to bude v mých silách. Poradila jste jí ve vaší korespondenci nějaké vhodné místo k oddavkám? Dala vám adresu k zasílání pošty? Datum, kdy se hodlá provdat? Vůbec nějaké informace?“

Naklonila hlavu ke straně, zamyšleně ho pozorovala. „Proč se domníváte, že sňatek vaší matky by byl chyba?“

Zavrtěl se, čím dál nedůtklivěji, neboť tu nebyl proto, aby odpovídal na otázky, nýbrž aby získal odpovědi. „Není nijak překvapující, předpokládám, že někdo v nízkém společenském postavení nepochopí, proč by byl tento útěk katastrofální, ale tím se katastrofa nijak neumenšuje.“

Ztuhla, očividně uražená tím, co bylo zcela zjevné. „Ze všech snobských, arogantních, opovržlivých poznámek, co jsem kdy slyšela…“

Hlas se jí vytratil, jejímu mozku zřejmě došla urážlivá adjektiva a on toho okamžiku mlčení využil. „Povězte mi, co víte.“

Neodpověděla. Místo toho sevřela rty a zamračila se na něj.

Položil noviny na stůl, předklonil se, dlaněmi se opřel o desku stolu a oči upřel do jejích, plných zášti. „Nebyla to prosba, slečno Deverillová.“

„To je škoda,“ opáčila pohotově. „Protože na rozkazy já nereaguju zrovna nejlíp.“

„A já nereaguju zrovna nejlíp na zbytečnou neústupnost.“

„To není otázka neústupnosti. I kdyby Deverill Publishing vědělo, kde se vaše matka nalézá, nebo bylo zasvěceno do jejích plánů, neměla bych právo nic z toho vám prozradit. Society Snippets slibují svým čtenářům, že informace svěřené lady Věrnoláskové těmi, kdo usilují o její radu, zůstanou v utajení. Chápu sice, že máte starost o matčino blaho a trpíte úzkostí – jakkoli nemístnou – ohledně jejího rozhodnutí provdat se…“

„Nemístnou?“ přerušil ji a nevěřícně se zasmál její volbě slov. „Máte vůbec představu, co by sňatek mé matky s Antoniem Foscarellim udělal s jejím životem? S jejím společenským postavením? S postavením její rodiny? Když už jsme u toho,“ dodal dřív, než stihla odpovědět, „uvažujete vůbec někdy o katastrofálních následcích, které by mohly mít vaše rady, jež tak bezstarostně rozdáváte?“

„Na radách lady Věrnoláskové nic bezstarostného není a v jejím zastoupení prohlašuju, že vaše obvinění jsou odporná, pane.“

„Prohlašujte si, co chcete, ale je jasné, že neberete ohledy na životy, které můžete zničit.“

„Nebo mám možná jednoduše jinou definici zničeného života než vy.“

Henryho myšlenky se vrhly zpátky do minulosti a hlavou mu bleskl obraz tmavooké dcery jednoho obchodníka. „Ocitnout se v pasti svazku, ve kterém bude celá společnost vidět jen ostudu, svazku, v němž dva lidé nemají nic společného kromě oboustranné vášně – to podle vašeho názoru život nezničí?“

Při zmínce o vášni jí na tvářích vytanul náznak ruměnce, ale nijak se k tomu nevyjádřila. „Na rozdíl od jiných nespatřuju v názorech vašich a vaší milované společenské smetánky nic, co by mi dělalo starosti.“

Henry zatlačil myšlenky na Elenu a svou hloupou chybu zpátky do minulosti, kam patřily. „To říkáte, jen protože nevíte, jakou vládneme mocí. Nemáte představu, jaké by to bylo být v její kůži, jaké by bylo zůstat odříznutá od…“

„Ale vím,“ ujistila ho. „Plně chápu, co to znamená a jaké to je, když se k vám okolí otočí zády, věřte mi. A nezáleží mi na tom ani za mák.“

Navzdory vzdorovitému prohlášení zněl z jejího hlasu nezaměnitelný náznak trpkosti. Jindy by byl možná dost zvědavý, aby zkoumal její důvody, ale právě teď měl na mysli důležitější věci. „I kdyby to byla pravda, slečno Deverillová, vy nejste moje matka. Její život se nepodobá vašemu a nemáte zdání, co s ní vaše rada udělá. Tuším, že je vám to navíc jedno.“

„To není pravda! Já…“

„Je to rozumný postoj ke světu, předpokládám,“ přerušil ji, nedbaje na její protesty, „pokud je člověk novinářská hyena.“

„Lepší je být novinářská hyena než polní lilie^1 jako vy,“ odsekla a ze žlutohnědých očí sršely zlaté jiskry, což bylo důkazem, že slečna Deverillová je nejen tvrdohlavá, ale také vzteklá.

„Polní lilie?“ Henry si vzpomněl na povinnosti, jež ho zaměstnávaly ve dne a plnily jeho noci starostmi, a bylo mu málem do smíchu. „To mám být já?“

„Nepracujete ani nepředete, a přesto podle svého názoru máte právo uplatňovat moc nad životy lidí kolem sebe.“

„Mám za to, že mám právo tu moc uplatňovat, protože patří k mému postavení. Jsem vévoda. K vysoké hodnosti patří vysoká odpovědnost. Tak to ve světě chodí.“

„V mém světě ne.“

„To věřím, ale mohli bychom nechat diskusi o této skutečnosti a o vašem světě na jindy?“

„Zajisté,“ souhlasila ihned a ukázala na dveře za jeho zády. „Určitě máte na práci nějaké důležité vévodské věci, jako navštěvovat plesy a chodit na dostihy. Kdežto já se zatím musím věnovat bezvýznamnému drobnému úkolu vydělat si na živobytí. Takže se beze všeho odporoučejte, pane.“

„Plesy? Dostihy? Tím vaše znalosti povinností vévody končí?“

„No, připadá mi, že tyhle věci zaměstnávají vaše lidi nejvíc. A samozřejmě taky patřičnost toho, kdo si koho vezme.“

Navzdory drze sladkému tónu poslední věty byla její zášť přímo hmatatelná a on se v duchu ptal, jestli kromě novinářské hyeny, sufražetky a staré panny není ještě taky marxistka. „Nemáte vůbec představu o tom, co znamená být vévodou.“

„A vy nemáte představu o tom, co znamená vydělávat si na živobytí.“

„Ani o to nestojím.“

„Kteréžto prohlášení mě ani v nejmenším nepřekvapuje. Podle těch šatů soudě by vám práce nevyhovovala.“

Otevřel ústa, aby vypálil odpověď, ale i když měl náramnou chuť poučit ji o povinnostech vyžadovaných od muže v jeho postavení, pohled na nástěnné hodiny mu připomněl jeho priority. Naneštěstí pořád nevěděl o matčiných plánech víc, než když sem přišel. „Je jasné, že nejste obeznámena s četnými povinnostmi šlechty, slečno Deverillová, ale já ke své lítosti nemám čas ani chuť vás na toto téma vzdělávat. Právě teď mi záleží jen na tom, abych našel matku.“

„A v tomto směru, jak už jsem řekla, vám nemůžu pomoct.“

Pozoroval její tvář a pochopil, že ztrácí čas. Zda proto, že opravdu nevěděla, kde se jeho matka nalézá, nebo protože tu informaci odmítala sdělit kvůli svým pomýleným předsudkům ohledně jeho společenské vrstvy, či kvůli nějakému absurdnímu pojetí novinářské cti, to nemohl vědět. Ale ať už byly její vědomosti nebo motivace jakékoli, zjevně mu nijak nepomůže.

„Pak vám popřeju hezký den.“ Uklonil se, zvedl z psacího stolu klobouk a obrátil se k odchodu. U dveří se však zastavil, jednu ruku na klice, a ohlédl se po ní přes rameno. „Ale než odejdu, rád bych, abyste laskavě uvážila jedno.“

Dívala se na něj, jako by raději spolykala jed, než uvážila cokoli, co by jí mohl sdělit, ale přinutil se počkat a po chvilce zřejmě její zvědavost překonala zášť. „A copak to je?“

„Rád bych, abyste uvážila, jaký dopad můžou mít vaše rozhodnutí na životy jiných lidí. Jestliže bude má matka terčem posměchu a opovržení kvůli vám a vašemu periodiku, jakou za to nesete odpovědnost? Bude-li mít zničený život, jaké důsledky to bude mít pro vás? Vzhledem k tomu, jakou roli sehrajete v jejím pádu, jaký trest si zasloužíte?“

Prudce se nadechla. „To je výhružka?“ zeptala se a vzdorovitě zvedla bradu. „Vy mi nemůžete nic udělat, pane.“

„Myslíte?“ Soucitně se na ni usmál. „Ach, má milá slečno Deverillová.“

Jeho slova, tichá a nebezpečná, měla za následek záblesk obav v těch žlutohnědých očích a tato reakce mu za daných okolností připadala dost uspokojivá. „Kdyby s vámi má matka v budoucnu korespondovala,“ pokračoval a nasadil si klobouk, „pochybuju, že mě o tom budete informovat, ale doufám, že budete mít tolik slušnosti, abyste jí sdělila, že rodina se o ni bojí a ráda by o ní měla zprávy. A mimochodem,“ dodal, když otevíral dveře, „neříkejte mi ‚pane‘. Jsem vévoda a správné oslovení od neurozené osoby, jako jste vy, zní ‚Vaše Milosti‘.“ S těmi slovy vyšel ven a zavřel za sebou dveře, takže jí nedal možnost odpovědět, což považoval za velmi dobré. Při jednání se ženou jako slečna Deverillová bude od každého muže moudré postarat se, aby měl vždycky poslední slovo. Jinak by toho chudáka zhltla k snídani.

Kapitola 3

Za celých šestadvacet let svého života Irene nikdy nenapadlo, že je vzteklá. Vždycky se považovala za vyrovnanou osobu: klidnou, stálou a poměrně dobrosrdečnou, ale při pohledu na dveře, jež se zavíraly za vévodou z Torquilu, rozhodně necítila klid ani dobrosrdečnost a uvědomila si, že se v posuzování vlastní povahy dost pletla.

Měla sto chutí vyřítit se za ním a povědět mu, co si může se svými formami oslovování a se svým opovržlivým vystupováním, ale jako by se nemohla pohnout. Nohy měla jako přirostlé k podlaze, tělo jí žhnulo jako v ohni a krev jí kypěla v žilách jako láva. Celkem vzato si připadala jako hora ve spárech sopečné erupce. Kdyby se jí z uší začal valit kouř, nijak by ji to nepřekvapilo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pravda o lásce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.