Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tobias Beck

Rozbal to NAPLNO!
Jak se nenechat dusit negativitou druhých a žít život snů

Z německého originálu Unbox Your Life!,
vydaného nakladatelstvím GABAL v Offenbachu v roce 2018,
přeložila Alice Felkelová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020
jako svou 7823. publikaci.

Redakce Kristýna Svobodová
Korektura Richard Straberger
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Formát ePub ŠTěpán Böhm
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2020

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

ISBN 978-80-7625-476-3 (ePub)
ISBN 978-80-7625-475-6 (pdf)
ISBN 978-80-7625-153-3 (print)

Dopis od Tobiase

Odmalička pro mě bylo těžké zapadnout. Měl jsem s tím problémy už ve školce. Paní učitelka často volala mamince s naléhavou prosbou, aby si SVÉHO syna okamžitě vyzvedla.

Proboha, co tak strašného může malý chlapeček udělat? Co tak strašného, že ho chtějí poslat domů? No dobře, jenom jsem sáňkoval. Stejně jako všechny ostatní děti. Jenže jiné děti sjely dolů, pak vzaly sáňky za šňůrku a šlapaly na kopec. U mě to bylo jinak. Seděl jsem dál na saních a pět holčiček mě tahalo nahoru.

Tak to byl první díl z celého seriálu mých přehmatů. Další se odehrál na prvním stupni základní školy a pět jich přibylo na stupni druhém. Byl jsem v tom tak dobrý, že se mi dokonce podařilo získat oficiální papír na téma mých speciálních potřeb. Tenhle papír mi schvaloval, že se můžu chovat jako hlupák. Neúspěch se stal mou nálepkou. Nálepkou, na kterou jsem byl tak často upozorňován, až jsem jí sám uvěřil.

Mě ten systém prostě nechtěl přijmout. A na závěr mě vyplivl značně pochroumaného.

Školu jsem opustil s chabými výsledky u závěrečné zkoušky. Stal se ze mě stevard a pak jsem se po velmi klikaté cestě dostal ke studiu psychologie. Zajímalo mě, co je se mnou špatně. Zhruba ve stejném čase — říkejme tomu náhoda — jsem začal pracovat ve firmě zabývající se telemarketingem. Tady jsem odhalil, že mám i své silné stránky. Mou parketou bylo mluvení. Systém mi tuhle věc nikdy neprozradil. Musel jsem na to přijít sám, což ovšem trvalo přes dvacet let.

Svoji věc jsem vzal do vlastních rukou a navázal vztahy s více než tisícovkou obchodních partnerů. Nakonec jsem se stal viceprezidentem firmy. Bydlel jsem v penthousu s bazénem na střeše, za přítelkyni jsem měl krásnou modelku a svůj mercedes jsem proháněl ulicemi Wuppertalu takovou rychlostí, jako kdyby mi to tu všechno patřilo.

Opravdu jsem si myslel, že mám všechno. A měl jsem. Až do chvíle, kdy jsem neměl nic.

Chybička se vloudila. Nemohlo se mi dařit lépe, a najednou se celé mé impérium zhroutilo během jediného týdne. Bylo po všem. Po mém každoměsíčním příjmu, obchodních partnerech, úsporách, penthousu, drahém autu — a správně tušíte, že zmizela i má přítelkyně.

„Co se to děje?“ ptal jsem se sám sebe v slzách na posteli ve svém vlastním dětském pokoji. A nade mnou visel plakát s veleúspěšným hercem, který jsem si tam pověsil jako dítě.

Se znovu nalezenou skromností jsem se pustil do práce. Pomalu jsem se dostával na nohy a vydal se cestou, která mě měla vést k poznání skutečného štěstí a nové definici úspěchu.

Můj život zásadně ovlivnily rozhovory s takovými giganty v oblasti osobního rozvoje, jako jsou Tony Robbins, T. Harv Ekert, Les Brown a mnozí další. Pustil jsem se do studia a nelitoval vynaloženého času. Dospěl jsem k závěru, že naše problémy vznikají tím, že klademe rovnítko mezi úspěch a materiální statky. Začal jsem se řídit heslem „Štěstí přítomného okamžiku je víc než věci a peníze“. Mým novým životním cílem se stalo přispívat ke změně života druhých, nikoliv vydělávat peníze. Nechtěl jsem stále jen brát, ale také začít vracet společnosti, čeho se mi od ní dostalo.

Všechny mé zážitky, dobrodružství, zkušenosti a důležité rozhovory mne nakonec vedly ke zformování vlastních osobních životních hodnot. A začal jsem zjišťovat, že roste počet lidí, kteří si se mnou o těchto hodnotách chtějí povídat. A našlo se i pár takových, kteří mě začali povzbuzovat, či lépe řečeno, kteří mě nakonec několik týdnů vyloženě dokopávali k tomu, abych vše sepsal. A tak jsem si konečně sedl a vyťukal Rozbal to naplno.

Považuji se za spíkra, nikoliv za spisovatele. To je také důvod, proč je tato kniha sepsána tak trochu drzým, nekonvenčním a odlehčeným stylem. Jedná se o cokoliv, jen ne o literárně dokonalý text a nejeden literát se nad ním asi obrací v hrobě.

Knížka Rozbal to naplno je knihou troufalou a jsem si naprosto vědom toho, že může vést k velké polarizaci názorů. Mým úmyslem bylo vás probudit, trochu postrašit a napnout struny vašich emocí. Knížka vychází z patnácti let osobních zkušenos-tí na poli osobního rozvoje a behaviorální psychologie. Nemá ambici být řemeslně dokonalá.

Rád bych napomohl co nejvíce lidem ke štěstí a k úspěchu. Mezi námi a někdy i v nás existují chroničtí stěžovatelé, tedy „prudiči“, z jejichž spárů bychom se měli vyprostit. Vnímám je jako jedince, kteří nemohou být nikdy šťastní a kteří svět vnímají jako místo, jež se proti nim spiklo, ačkoliv se jim naprosto nic zlého neděje. Je jedno, z jaké kultury pocházíte, jaká je barva vaší pleti či jakého jste vyznání. Nikdy nedopusťte, aby vás nějaký prudič převálcoval. Pomáhejte těm, kteří to opravdu potřebují.

To je pro mě skutečný význam výzvy „Rozbal to naplno“.

Prolog

„Na téhle trase má Lufthansa vždycky zpoždění.“ Podívám se překvapeně do vyhaslých očí muže, který vedle mě sedí v letadle. Sedím tu sotva minutu — toho člověka jsem nikdy neviděl. Hned po jeho první větě málem zvoním na letušku. Patrně se ptáte proč. Nejdřív vám ale položím otázku: Znáte ten typ lidí, kteří vidí vždycky všechno černě, co na všem hledají mouchy, kterým je v létě moc horko a v zimě příliš chladno? Znáte ty, jejichž den zase za nic nestál? Lidi, co pravidelně sledují biozátěž, která jim pokaždé dá na frak? Lidi, kteří s sebou tak nějak vláčejí své tělo jen proto, aby se s vámi setkali, a ve chvilce z vás vysají veškerou životní energii?

Víte, co tím myslím? Tak to je báječné. A chcete vědět, jak takovým lidem říkám? Tak dávejte pozor.

Stisknu tlačítko nad sedadlem a objeví se letuška. Zeptá se, co bych potřeboval. Odpovím: „Vedle mě sedí prudič.“ Šokovaná letuška se zeptá: „Jak, prosím?“ „Prudič,“ opáčím, aniž bych hnul brvou. Vzápětí mi je přiděleno nové sedadlo.

A proč jsem se tak namáhal? Protože jinak by můj soused využil celou dobu letu z Frankfurtu do Mnichova k tomu, aby mi vyprávěl o svém extrémně těžkém životě. To je totiž přesně to, co „prudiči“ s velkým nadšením dělají! Znáte ty situace, kdy byste člověka, který si s vámi chce povídat, nejraději poslali za dveře, aby se v místnosti zase dalo dýchat? Tak to ale bohužel většinou nefunguje. Vysledoval jsem, jak takové nepříjemné společníky držet co nejdál od těla. A přesně to byste v budoucnu měli dělat s prudiči i vy!

Nechme ale řeči v hádankách. Kdo přesně prudiči vlastně jsou? Prudiči si z nudy googlují nemoci. Žijí podle měsíčního kalendáře a sledují biozátěž, aby měli vysvětlení pro své potíže. Rozčilují se například kvůli tomu, že se ve hře Tetris nedá otočit čtvereček. Když mluví o cíli, mají na mysli konec pracovní doby. Pod cílem dlouhodobým si představují sobotu a neděli — a navíc je rozčiluje, že víkend má jenom dva dny.

Jejich neustálé stěžování by nám mohlo být ukradené, kdyby neměli jeden velmi otravný zvyk: stěžují si neustále. Například na to, že si jejich bratranec ze třetího kolene z matčiny strany narazil na zahrádce malíček u nohy o nádrž s vodou. A víte, proč to dělají? Velmi touží po pozornosti a uznání. Ale získávání pozornosti má jeden háček — čím víc pozornosti něčemu věnujete, tím víc děláte z komára velblouda. Rád to porovnávám s rozdmýcháváním ohně. Představte si, že kusem kartonu rozdmýcháváte vzduch směrem k ohništi. Co se stane? Strana ohniště, které věnujete svoji pozornost, bude hořet pořád víc a víc.

A úplně stejně to funguje s vámi a prudiči. Tento živočišný druh se prosazuje tím víc, čím víc se s ním bavíte. Co z toho vyplývá? Když budete prudičům věnovat svůj čas, stanete se časem jedním z nich. A to si určitě nepřejete. Právě proto jsem napsal tuto knihu. Byl bych rád, kdybychom žili ve světě, ve kterém bude jen nepatrný počet lidí, kteří si stěžují, že tráva je zelená. V zásadě lze totiž říct, že valná většina těch, se kterými se setkávám, si přeje jedno jediné — být úspěšní a šťastní. Nějaký tajný vzorec na to sice nemám, nicméně se už déle než patnáct let zabývám tím, co činí lidi šťastnými. A všichni tito úspěšní lidé mají jedno společné. Žijí svůj život bez… už tušíte? Bez prudičů!

Tato kniha vypráví o pestré cestě. Vypráví o mých setkáních s prudiči, s lidmi mravenci, s lidmi diamantového typu a s nejednou superhvězdou. Vypráví o tom, jak jsem nalezl svoji životní náplň a jak ji můžete nalézt i vy. Nepovažuji se za jednoho z nejúspěšnějších, ale myslím si, že mám své vnitřní bohatství. Každý den totiž prožívám s vášní, ze které po kousku odkrajuji i ostatním, a pomáhám jim tak být šťastnější. Jestliže mezi ně chcete patřit i vy, jste na správném místě. Přeji vám, abyste si tuhle knížku užili.

A ještě jedna věc. Na následujících stránkách se trochu víc poznáme. Doufám tedy, že mi odpustíte poněkud osobnější tón. Třeba se jednoho dne setkáme někde osobně a najdeme si tu správnou míru důvěrnosti na místě.

Zrcadlové neurony

Dosáhnout úspěchu není vůbec těžké. Co se stane, když vám teď řeknu, že klíč k němu máte na dosah ruky? Ano, myslím to doslovně. Podívejte se pořádně, co všechno máte kolem sebe. S kým žijete? S kým pracujete? Je ve vašem okolí pozitivní energie? S kým trávíte volný čas? To je velmi důležitý bod. Zapište si jména pěti osob, se kterými trávíte nejvíc času.

Kdo jsou tito lidé? Jaké jsou jejich typické vlastnosti?

To mě přivádí k prvnímu důležitému poznatku. Vaše cíle a vaše cesta k úspěchu jsou ovlivňovány právě těmito osobami. Možná je těžké tomu uvěřit, ale opravdu to platí. Obrazně řečeno — jsme jakýmsi součtem pěti osob, se kterými jsme nejčastěji v kontaktu. Jak je tohle možné? Náš mozek si totiž na nás vymyslel něco mimořádně napínavého. Předpokládám, že jste zvědaví, a tak vám je představím: vaše zrcadlové neurony.

Tyto jedinečné nástroje jsou usazeny přímo za vašima očima. I když jsem nikdy neměl tu čest se s vašimi zrcadlovými neurony setkat, můžu vám zaručit, že vidí úplně všechno. A existuje pro to dokonce vědecké vysvětlení. Zrcadlové neurony jsou nervové buňky, které při pozorování určité situace spouštějí obdobné vzorce pocitů a činností, jako kdyby daný jedinec určitou situaci zažíval sám. Není to poněkud bláznivé tvrzení? Nejjednodušším příkladem existence těchto nervových buněk je známý fenomén zívání, se kterým se setkal každý z nás. Když uvidíte v metru nebo v autě někoho zívat, rozběhne se ve vašem mozku stejný vzorec. I když se budete snažit sebevíc, k zívání se hned z plna hrdla přidáte. Někteří z vás budou mít tendenci zívat už při pouhém čtení těchto řádek. Už to přichází? Ano? Tak to znamená, že vám vše perfektně funguje.

Ale je tohle pro nás důležité? Určitě máte v práci pár otravných kolegů, u kterých není dne, kdy by si nestěžovali. Třeba na příliš krátkou dovolenou nebo na ty příšerné pracovní stoly, u kterých se tak špatně sedí. Každý den po práci pak přihlížíte nespokojeným prudičům, kteří jsou navíc schopni se s problémy a se světem srovnat až po třetím pivu. A co se mezitím děje ve vašem mozku? To samé! Vaše zrcadlové neurony nebudou chtít nic jiného než převzít štafetový kolík a utopit se ve čtvrtém pivu vašeho společníka.

Zrcadlové neurony nám umožňují prožívat chování osob v na-šem okolí — včetně řeči těla a mimiky —, jako by se jednalo o součást nás samotných. A můžou i za to, že lidi ve svém okolí imitujeme. Jinou možnost ani nemáme. I vy nevědomky napodobujete chování, se kterým se setkáváte ve svém bezprostředním okolí. To ale může mít i své výhody. Kdysi v době kamenné byla tahle imitace velmi významná a umožňovala lidem přežít. Ti, kteří se chovali jinak než zbytek tlupy, mohli počítat s jistou smrtí. Dnes už přežití není — pro většinu z nás — to jediné. Vědci se ovšem shodují v názoru, že se náš mozek za posledních několik tisíc let téměř nezměnil. Hlavní funkcí naší mozkovny je i v dnešních dnech ochrana před nebezpečím. Buňky vaší šedé kůry mozkové by byly nejradši, kdybyste vůbec nevycházeli z jeskyně, protože všude venku na vás číhá nebezpečí.

Ale jak tohle všechno souvisí s naším životem tady a teď? Když mi prozradíte něco o svých pěti nejlepších přátelích, řeknu vám na oplátku hodně věcí o vás samotných. S tím snad při troše upřímnosti můžete souhlasit. Dozvěděl bych se přinejmenším něco o výši vašeho příjmu a o vašich koníčcích. Také bych se dozvěděl, jestli čtete knížky, a případně jaké. Věděl bych, jestli je pravděpodobnější, že se posadíte před bednu — tedy před televizi —, nebo jestli spíš navštívíte nějaký seminář, protože na sobě neustále pracujete. Patrně se podobně oblékáte a vyznáváte podobný životní styl. S těmito pěti lidmi souvisí i otázka, zda kouříte a pijete alkohol. Jak je to možné? Můžou za to zrcadlové neurony! Probíhá zde nevědomý proces imitace a přizpůsobení. Na toto téma existuje také trefná anekdota: Už jste si někdy všimli, že většina psů je neuvěřitelně podobná svým páníčkům? Co myslíte, kdo z páru si našel toho druhého jako první?

Úplně vás vidím, jak při čtení krabatíte čelo a usilovně přemýšlíte o lidech ze svého seznamu, se kterými trávíte nejvíc času. Ale nemějte obavy, rozhodně nejste první, kdo se ptá, proč vás na tuto souvislost někdo neupozornil už dřív. Existuje hezké přísloví — vrána k vráně sedá, rovný rovného si hledá. A bylo tomu tak už ve škole, kde se vytvářely velmi přehledné skupinky. Byli tu sportovci, muzikanti, přírodovědně nadaní a různí jiní. Určitě vás už tenkrát napadlo, že příslušníci těchto skupin se podobně oblékají i chovají. To platí pro všechny skupiny osob, které spolu tráví hodně času. A to je věc, která mě přivádí zpátky na začátek této kapitoly. Lidé ve vašem okolí ve velké míře přispívají k vašemu úspěchu, nebo naopak k vašemu selhání.

Je důležité udělat si o svém okolí realistický obrázek. Úplné průšvihy nejsou moc časté. S největší pravděpodobností nejsou všichni vaši přátelé sportovci s perfektní rodinou, ne všichni jsou finančně nezávislí, ne všichni jsou báječní společníci, navíc vždy vyrovnaní a se schopností sebereflexe. Ale tak je to naprosto v pořádku. Dal bych však ruku do ohně i za to, že ve vaší pětce nejbližších nejsou ani ti, které od rána do večera nezajímá nic jiného než cigareta a svůj světonázor si utvářejí četbou bulvárních časopisů a sledováním webových stránek založených na konspiračních teoriích. Jinak byste tuto knihu asi vůbec nedrželi v ruce. Jedna věc je totiž jistá. Lidé mají rádi lidi sobě podobné. Někdo vám tuto knihu doporučil a možná i daroval. A pro tohoto přítele jste možná jedním z oněch pěti, se kterými by chtěl v budoucnu udělat díru do světa. Takového kamaráda byste se měli zuby nehty držet. Navíc byste měli v životě učinit jedno radikální rozhodnutí. Moje žena Rita a já jsme takové rozhodnutí už udělali. Do života si pouštíme pouze takové jedince, kteří nás táhnou nahoru, a nikoliv dolů. Problémy totiž nebývají daleko, můžou být dokonce v posteli přímo vedle vás. Ale k tomu se ještě dostaneme.

A co z toho všeho vyplývá? Chcete-li být opravdu úspěšní, musíte vyhledávat ty správné lidi, kteří sytí vaši hlavu a vaše zrcadlové neurony. Chcete-li zhubnout, musíte trávit čas s lidmi, kteří si pod pojmem sport nepředstavují balení cigaret.

Prudiči — bezkrevní upíři s velkou chutí

Zažil to každý z nás. Je pondělí ráno a vy se nabití energií vrháte do nového pracovního týdne. Když ale spatříte obličej svého kolegy prudiče, dobrá nálada a motivace jsou vmžiku pryč. Nejspíš máte prudičů plné zuby a patrně také chcete být v životě úspěšní a spokojení. Pak se ale musíte obklopovat úplně jiným typem lidí. Když jejich osobnost vstoupí do místnosti, pomyslné žárovičky se mají rozsvítit, a nikoliv naopak. Právě to je velmi důležité kvůli zrcadlovým neuronům, které jsou naším velkým bohatstvím a jsou navíc obzvlášť citlivé. Musíte je tedy řádně chránit. Jinak byste se mohli stát prudičem vy, a ani by to netrvalo tak dlouho.

Když si vzpomenu na prudiče, vždycky se mi vybaví stejný obrázek. Jedná se o jistý druh lidí, kteří jsou tak nějak přítomní pouze fyzicky. Jinak jsou vnitřně zcela mrtvolní, nicméně se ještě nesklátili úplně, protože by se tím mohli připravit o nadávání na svůj vlastní pohřeb. Jsou to doslova upíři. Že vás napadá pár jmen z vašeho okolí? Tak si je určitě zapište! Protože to jsou oni:

PRUDIČI ve VAŠEM životě!

Podělím se s vámi o historku.

„Tobi,“ řekla mi jednoho dne Rita a láskyplně mě pohladila po ruce, „tam, kam teď jdeme, jsou úplně normální lidi. Nevědí, jakou máš práci, a už vůbec nestojí o to, abys jim poskytoval návod na život. Dopřej nám prosím hezký večer. Když to na tebe bude moc, tak prostě půjdeme na chvíli na balkon, ano?“ Byli jsme na cestě na večírek k jejímu kolegovi. Slavil třicetiny. Vždycky, když jdeme někam, kde mě nikdo nezná, jsem usazen na gauč a dostane se mi lekce, jak se mám chovat na veřejnosti.

Prosím, věřte mi, že se vždycky opravdu snažím, abych všechna ta pravidla dodržel. Většinou se mi to podaří přímo fantasticky, ale tentokrát tomu tak nebylo. Už jste asi také zažili večírek, kde se — čtyřicetimetrovému obýváku navzdory — všichni přítomní mačkají v pětimetrové kuchyni. A to se dělo i tady. Bral mě amok už ve chvíli, kdy se na mě pár lidí iritovaně podívalo poté, co jsem jim radostně popřál „překrásný večer“. Několik lidí se nesměle usmálo, sem tam někdo aspoň kývl hlavou. „To není dobré,“ pomyslel jsem si. „Miláčku,“ zašeptal jsem otráveně, „kolega slaví třicetiny, nebo jsme na pohřební hostině k uctění památky mně neznámého majetného strýčka?“ Rita mě s úsměvem na tváři posunula směrem k míse s vrstveným salátem a k papírovým talířkům.

Při nabírání smutečních, pardon, párty dobrot ke mně někdo ze strany zamumlal: „Opatrně. Minulý týden mi na noze odstraňovali ganglion. Ještě to trochu krvácí. Ne abys mi šlápnul na nohu.“ Poznáte je po hlase a po řeči, to říkali už staří filozofové. Neúspěšné jedince hned rozpoznáte, protože mluví jen o svých problémech a shazují ostatní. Úspěšní lidé mluví o nových nápadech a cílech.

A teď tu přede mnou stál jeden z nich. Díky chorobě se jasně definoval. Na sto procent prudič! Na zádech se mi zježily chlupy a začaly se mi potit ruce. Můj organismus se naučil reagovat na prudiče fyzicky. A protože nebyl nikde poblíž žádný nápoj s větší dávkou ledu, který by přiměl moje zrcadlové neurony k nouzovému brzdění, sáhl jsem po svém ultimativním protizásahu: „Pro tento rozhovor nejsem k dispozici,“ zareagoval jsem přátelsky a s úsměvem. Párty s mým oblíbeným salátem? To přece z lásky ke své ženě zvládnu. Ale prudič ve volném čase? Tak v tom nepojedu, to opravdu ne.

Rita mi ještě stihla věnovat letmý pohled, ale to už se začaly ze všech stran ozývat soucitné vzdechy. Veškerá pozornost v kuchyni se v tu chvíli soustředila na prudiče a jeho nohu. A dechberoucí výstupy pokračovaly. Každý chtěl být co nej-nemocnější, nebo aspoň znal někoho, kdo to má ještě horší. To nebyla oslava třicetin. To byla krvavá bitva zrcadlových neuronů, včetně dost odporného „poučení“ o nemocech. A já se uprostřed všeho dění topil ve vlastním potu.

Rozhlédl jsem se po kuchyni a hledal nějakou pomoc. Našel jsem fix a napsal na lednici číslo 0800/1110111. Co je to za číslo? Zkuste je vytočit. Je to telefonní číslo na německou psychologickou poradnu. Teď se smějete, ale přesně to se stalo. Ale teď vážně. Já tyhle věci opravdu nezvládám. Tohle svým drahocenným zrcadlovým neuronům nechci dělat, a už vůbec ne ve volném čase.

A jsme u významného bodu. Většina prudičů má důležitý koníček: Velice rádi se zabývají nemocemi. Určitě taky znáte ten typ lidí: v pondělí je trápí bolest zad, v úterý je bolí zuby, ve středu břicho a ve čtvrtek je sužuje bolest hlavy. Nejspíš už máte tyto výstavní exempláře na svém seznamu. Pokud tomu tak není, seznam určitě doplňte. Dokonce existují tiskoviny, které se na tento typ prudičů specializují. Možná už jste někdy slyšeli třeba o německém časopisu „Rentnerbravo“, což znamená něco jako „Blaho důchodců“, nebo o něčem podobném. Mám na mysli všechny ty lékárnické letáky a podobné tiskoviny. Třeba výše zmíněný zdarma distribuovaný časopis má 20,03 milionu čtenářů (stav v roce 2015). Dvacet milionů lidí, kteří se dvakrát měsíčně zabývají informacemi o nemocech a jejich příznacích. Jsou to lidé, kteří vám budou schopni popsat dvacet druhů bolesti hlavy, i kdybyste je vzbudili o půlnoci. A na každý druh je samozřejmě extra lék. Prudič uživí celé jedno odvětví ekonomiky.

Své zrcadlové neurony musíte strážit jako rys. Není to ale vůbec jednoduché a ani mně se to vždycky nedaří. Na toto téma mám ještě jednu krátkou historku. Na jaře jsem se úplně vyřízený vracel ze služební cesty kvůli jednomu projektu, na kterém jsem spolupracoval s jednou velkou módní značkou. Na letišti ve Frankfurtu jsem ze všeho nejdřív zamířil do lékárny, protože se o mě pokoušelo nachlazení. Lékárnice mě ochotně obsloužila, rozloučil jsem se. V tu chvíli se mě zeptala, jestli už mám časopis o klíšťatech. „Co, prosím?“ zeptal jsem se udiveně. „Časopis o klíšťatech,“ odpověděla dáma v plášti bílé barvy, vyvolávajícím respekt.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozbal to naplno!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.