Levá

strana

světa

Lisa Genova

Left Neglected

Copyright © Lisa Genova, 2011

Translation © Sylva Ficová, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-879-1

Chrisovi a Ethanovi

PROLOG

Asi jsem tak trochu věděla, že žiju neudržitelný život. Občas mi moje já šeptalo: Sáro, zpomal, prosím tě. Tohle všechno dělat nemusíš. Takhle nemůžeš pokračovat. Jenže moje výkonné, chytré já, odhodlané neustále a pořád něco dokazovat, to nechtělo slyšet. Pokud takové myšlenky do mého vědomí vůbec někdy pronikly, umlčela jsem je, vyhubovala jim a poslala je do kouta. Buď zticha, hlásku, copak nevidíš, že mám na práci milion věcí?

Na rameno mi začaly klepat i moje sny, a snažily se tak upoutat mou pozornost. Víš vůbec, co děláš? Ukážu ti to. Jenže každý sen po probuzení vyprchal a vyklouzl mi jako slizká ryba z holých rukou a odplaval dřív, než jsem si ho mohla dobře prohlédnout. Zvláštní, že si je teď všechny pamatuju. Myslím, že za těch nocí těsně před nehodou se mě snažily probudit. Po tom všem, co se stalo, jsem upřímně přesvědčená, že mi je na pomoc seslal nějaký duchovní zdroj. Jako poselství od Boha. A já si jich nevšímala. Asi jsem potřebovala něco méně prchavého a konkrétnějšího.

Třeba traumatickou ránu do hlavy.

1. kapitola

Soutěžící, jste připraveni?“

Jeff, rušivě hezký moderátor televizní reality show, se usmívá, protahuje čekání a ví, že nás dohání k šílenství.

„Teď!“

Běžím deštným pralesem. Při běhu mi do obličeje narážejí brouci. Jsem lidské čelní sklo. Jsou odporní.

Ignoruj je. Pospěš si.

Ostré větve mě pleskají a sekají do obličeje, zápěstí a kotníků, řezají mě. Krvácím. Píchá to.

Ignoruj to. Pospěš si.

Jedna větev se zachytí o mou oblíbenou, nejdražší hedvábnou halenku a roztrhne ji od ramene k lokti.

Výborně, nemůžu si ji vzít na dnešní ranní poradu. Zašiju to později.

Pospěš si. Pospěš si.

Doběhnu na pláž a vidím prkna z naplaveného dřeva. Mám z nich postavit vor. Nevidím však žádné nářadí. Rukama plácám v písku. Nic nemůžu najít. Pak si vzpomenu na mapu, kterou nám Jeff na chvilku ukázal a pak ji spálil. Křenil se, když hořela. Pro něj je snadné být tak veselý, když má plné břicho a ty svoje navoněné šaty. Já jsem nejedla a nesprchovala se celé dny.

„Mami, potřebuju pomoct,“ kňučí mi u pasu Charlie. Ten by tu být neměl.

„Teď ne, Charlie, musím najít červenou vlajku a sadu nářadí.“

„Mami, mami, mami!“ dožaduje se svého. Tahá mě za rozedraný rukáv a u manžety ho roztrhne.

Výborně, teď je definitivně zničená. A než půjdu do práce, nejspíš nebudu mít čas se převléknout.

Asi o sto metrů dál si nad rovinatou pláží všimnu červené skvrny. Běžím k ní, Charlie za mnou a zoufale žadoní: „Mami, mami, mami!“

Podívám se dolů a všude vidím zelené a hnědé kousky. Sklo. Ne vyplavené střepy. Nové, zubaté a ostré sklo. Pláž pokrývají roztřískané láhve.

„Charlie, přestaň! Nechoď za mnou!“

Při běhu se sklu vyhýbám, jenže slyším, jak Charlie vyvádí a Jeff se směje, a šlápnu vedle. Do klenby levého chodidla se mi zařízne kousek zeleného skla. Strašně to bolí a hodně to krvácí.

Ignoruj to. Pospěš si.

Doběhnu k červené vlajce. Kolem nosních dírek, úst a uší se mi rojí komáři, musím je vyplivovat a navaluje se mi z nich. Po takových bílkovinách zrovna neprahnu. Dlaněmi si zakryju obličej, zadržím dech a urazím dvanáct kroků směrem na západ od červené vlajky.

Hrabu rukama uprostřed běsnících komárů, najdu krabici s nářadím a odbelhám se zpátky k prknům z naplaveného dřeva. Je tam Charlie, dřepí a staví si hrad z rozbitého skla.

„Charlie, nech toho. Pořežeš se.“

Jenže mě neposlouchá a staví dál.

Ignoruj ho. Pospěš si.

Když mám postavenou asi polovinu voru, zaslechnu vytí vlků.

Je čím dál hlasitější.

Pospěš si!

Poloviční vor není dost silný, aby nás udržel oba. Když Charlieho zvednu a odtrhnu ho od jeho skleněného hradu, ječí. Kope a bije mě, zatímco já ho násilím odnesu na vor.

„Až dopluješ na druhou stranu, sežeň pomoc.“

„Mami, neopouštěj mě!“

„Není to tu bezpečné. Musíš pryč!“

Dotlačím z poloviny hotový vor na vodu, kde ho popadne silný proud. Jakmile Charlie odpluje z dohledu, vlci mi začnou trhat kalhoty a mou oblíbenou halenku, rozedřou mi kůži a žerou mě zaživa. Zatímco umírám, Jeff se usmívá a já si říkám, proč jsem tuhle pitomou hru vůbec chtěla hrát.

Než zemřu, nad monitorem mě kňouravým „Béééééé!“ probudí můj lidský budíček, devítiměsíční syn Linus.

———

PÁTEK

Opravdový budík ukazuje 5:06, asi o hodinu méně, než na kolik jsem ho nastavila. Smířená s tím, že vstanu, ho vypnu. Upřímně si nepamatuju, kdy naposled mě probudilo zvonění, a ne jedno z mých tří dětí. A funkci snooze si pamatuju ještě matněji. Rána plná smlouvání o to, abych mohla ještě chvíli, ale rozkošnicky zůstat v posteli. Jenom devět minut, a neoholím si nohy. Ještě devět minut, a vynechám snídani. Ještě devět minut, ranní sex. Na to tlačítko jsem nesáhla už hodně, hodně dlouho. Charliemu je sedm, takže asi sedm let. Připadá mi to jako věčnost. Dnes si budík každý večer nastavuju jen proto, že vím, prostě vím, že… když to jednou neudělám, jednou se rozhodnu spolehnout se na to, že mě vzbudí moji andílci, to ráno mě bude čekat důležitý termín nebo let, který nesmím zmeškat, a oni si všichni úplně poprvé přispí.

Stojím a dívám se na Boba, na jeho zavřené oči, povolené tváře, otevřená ústa, na to, jak je rozvalený na zádech.

„Oposume,“ řeknu.

„Jsem vzhůru,“ odvětí, pořád se zavřenýma očima. „Chce tebe.“

„Říká ‚baba‘, ne ‚mama‘.“

„Mám ho přinést?

„Už jsem vstala.“

Bosky odběhnu chodbou po studené podlaze z tvrdého dřeva do Linusovy ložnice. Otevřu dveře a uvidím ho stát za mřížemi postýlky a cucat dudlík, v jedné ruce odrbanou deku a ve druhé ještě odrbanějšího králíčka. Když mě zahlédne, usměje se na celé kolo, což mě rozesměje, a začne bouchat do ohrádky. Vypadá jak roztomilý chovanec dětské věznice, sbalený a připravený na poslední den v base a v očekávání propuštění.

Zvednu ho a odnesu ho k přebalovacímu pultu, kde jeho dobrá nálada rázem přejde ve zklamané kňourání. Záda prohne do oblouku, přetočí se na bok a vší silou bojuje proti tomu, co se každý den děje pětkrát až šestkrát. Nikdy nepochopím, proč tak úporně nesnáší přebalování.

„Nech toho, Linusi.“

Musím použít znepokojivé množství síly, abych ho přimáčkla ke stolu a násilím mu dala novou plenu a navlékla oblečení. Zkusím mu párkrát fouknout na bříško a zazpívat „Když jde malý bobr spát“, aby toho nechal, jenže celou tu dobu vůbec nespolupracuje. Přebalovací pult stojí vedle jediného okna v jeho pokoji, což je někdy užitečné, pokud ho chci rozptýlit. Podívej se na toho ptáčka! Jenže venku je ještě tma a ani ptáci nejsou vzhůru. Ještě je noc, proboha.

Linus nevydrží spát celou noc. Včera večer jsem ho znovu uspala houpáním poté, co se s řevem probudil v jednu, a chvíli po třetí přišel Bob. V devíti měsících Linus ještě nemluví, říká jen ‚baba‘, ‚mama‘ a ‚tata‘. Nemůžeme se ho tak zeptat, co ho trápí, a nemůžeme mu domluvit ani ho uplatit. Každou noc hrajeme hru na hádanou, na kterou Bob ani já nemáme náladu a kterou nikdy nevyhrajeme.

Myslíš, že mu rostou zoubky? Neměli bychom mu dát panadol? Nemůžeme ho každou noc uspávat prášky. Třeba má zánět středního ucha. Viděl jsem, že se tahá za ucho. Za ucho se tahá pořád. Neztratil dudlík? Třeba měl noční můru. Třeba je to tím odloučením. Neměli bychom si ho vzít do postele? S tím asi začínat nechceme, že? Co jsme dělali s těma dvěma? Nemůžu si vzpomenout.

Občas se ho kvůli zoufalému vyčerpání odhodláme ignorovat. Dnes večer ho necháme vybrečet. Jenže Linusek má pozoruhodnou výdrž a nikdy mu nedojde dech. Jakmile si něco usmyslí, dá do toho sto procent, což je vlastnost, která se mu myslím bude v životě hodit, takže nejsem úplně přesvědčená o tom, že bychom ji z něj měli vymlátit. Obvykle pláče přes hodinu a Bob a já během té doby ležíme vzhůru ani ne proto, že bychom ten pláč ignorovali, ale abychom ho poslouchali, soustředili se na něj, pátrali po drobných změnách v poloze či rytmu, jež by mohly naznačovat, že se blíží konec, jenže nic takového neslyšíme.

Nakonec jedno ze dvou zbývajících dětí, zpravidla Lucy, zaklepe na dveře a vejde dovnitř.

„Linus pláče.“

„My víme, broučku.“

„Můžu se napít mléka?“

Rázem jsem na nohou, abych Lucy dala mléko, a Bob vstane, aby uklidnil Linuse. Plán zrušen. Vyhrává dítě. Skóre: rodiče, oba absolventi Harvardu velmi znalí v otázkách vyjednávání a vedení: 0. Devítiměsíční dítě bez formálního vzdělání a zkušeností na této planetě: až moc bodů na to, aby to unavený mozek dokázal počítat.

Jakmile Linuse obléknu a zvednu z obávaného přebalovacího pultu, je okamžitě v pořádku. Jako by se nic nestalo, vůbec se nezlobí a jen si užívá přítomný okamžik. Dám svému malému Buddhovi pusu, těsně ho obejmu a odnesu dolů. Charlie a Lucy jsou už vzhůru. Lucy slyším v jejím pokoji a Charlie se válí v jednom ze sedacích pytlů v obývacím pokoji a dívá se na Spongeboba.

„Charlie, na televizi je moc brzy. Vypni to.“

Jenže je naprosto uchvácen a neslyší mě. Aspoň doufám, že mě neslyší a nekašle na mě schválně.

Lucy vyjde ze svého pokoje oblečená jako šašek.

„Jak se ti líbí moje móda, mami?“

Na sobě má růžovobílou puntíkovanou vestu, na ní oranžovou košili s dlouhým rukávem, pod průsvitnou růžovou baletní sukýnkou legíny se sametovým leopardím vzorem, na nohou sněhule a ve vlasech náhodně připnutých šest sponek, každou jiné barvy.

„Vypadáš báječně, broučku.“

„Mám hlad.“

„Pojď se mnou.“

Vejdeme do kuchyně a Lucy vyleze na jednu z barových židlí u kuchyňského ostrůvku. Do dvou misek nasypu maršmelouny, jedny pro Lucy a jedny pro Charlieho, a Linusovi připravím láhev sunaru.

Ano, moje děti mají jména postaviček z komiksu Peanuts. Sedmiletého Charlieho a pětiletou Lucy jsme pojmenovali, aniž by nám ten kreslený seriál přišel na mysl nebo jsme na něj chtěli odkazovat. Charlie se jmenuje po Bobově otci a jméno Lucy se nám oběma prostě líbilo. Když jsem pak několik let poté, co jsme veškeré vybavení pro kojence darovali nebo prodali na internetu a oslavili konec plínek, kočárků a Barneyho, nečekaně čekala další dítě, museli jsme vymyslet další jméno a nic nás nenapadalo.

„Pojmenoval bych ho Schroeder,“ navrhl kolega v práci.

„Ne, rozhodně Linus. Nebo Woodstock,“ řekl jiný kolega.

Teprve tehdy mi došlo, co jsme s našimi prvními dvěma dětmi spustili. A jméno Linus se mi líbilo.

Krmím Linuse z láhve a dívám se, jak Lucy nejdřív sní všechny barevné bonbóny, „melouny“.

„Charlie, pojď sem! Budeš z toho mít břečku!“

Lucy sní další dvě lžíce „melounů“.

„Charlie!“

„No jo, no jo.“

Charlie se dovleče na barovou stoličku vedle Lucy a dívá se do své misky, jako by to byl ten nejhorší domácí úkol.

„Jsem unavenej,“ řekne.

„Tak proč jsi vzhůru? Jdi si zase lehnout.“

„Tak jo,“ odvětí a jde po schodech nahoru do své ložnice.

Lucy vypije mléko z misky, utře si ústa do rukávu, seskočí dolů a beze slova odkráčí. Linus ve snaze osvobodit se jako jeho sestra vysaje láhev a bez jakékoliv pomoci si odříhne. Pustím ho na podlahu zaneřáděnou hračkami a rozdrcenými kousky krekrů. Popadnu míč a hodím ho do obývacího pokoje.

„Běž pro něj!“

Linus, nadšený ze hry, odleze za míčem jak hravé štěně.

Když jsem aspoň na chvíli sama, dojím Charlieho netknutou, rozbředlou snídani, protože někdo ji sníst musí, pak všechno nádobí odklidím do dřezu, utřu pult, postavím na kávu, nachystám svačinu pro Charlieho a Lucy a sbalím tašku s plenami pro Linuse. Pro Lucy podepíšu souhlas s výletem do skanzenu. U otázky „Můžete jet jako doprovod?“ zaškrtnu odpověď „Ne“. V Charlieho batohu najdu vzkaz od jeho učitelky:

Vážení rodiče Nickersonovi,

minulý týden se rozdalo vysvědčení a doufám, že jste měli čas se na ně podívat. Ráda bych si s vámi domluvila osobní schůzku, abychom si o Charliem promluvili. Jakmile se vám to bude hodit, zavolejte mi prosím.

S pozdravem

Gavinová

Charlieho vysvědčení by žádný rodič svému dítěti nepřál, zvlášť pokud sám vždycky dostával samé jedničky. Bob a já jsme věděli, že bude mít problémy a má co zlepšovat, například ve čtení a v tom, že by měl víc dávat pozor. Loňský rok nás trochu připravil. Jenže když byl Charlie ve školce, učitelka i Bob jeho podprůměrné výsledky v několika kategoriích smetli ze stolu. Je to kluk! Než půjde do první třídy, zvykne si, že musí sedět v klidu celý dlouhý den. Vidím to každý rok. Nemějte obavy.

Teď je v první třídě a já obavy mám. V hodnocení stálo u většiny předmětů buď „musí na sobě zapracovat“, nebo „3“, tedy „nesplňuje očekávání“. I Bobovi zbledla tvář, když si ten sloupec známek přečetl. Ať už se s Charliem děje cokoli, tentokrát to povrchní generalizace tom, že je kluk, neomluví. Co je s ním?

Ze snídaně se mi udělalo nevolno. Neměla jsem ten cukr jíst. Otevřu notebook na pultu vedle kávovaru a během čekání na kofein, který potřebuje můj závislý mozek, vestoje zkontroluju poštu. Mám čtyřiašedesát nových e-mailů. Včera večer jsem poštu vyřizovala do půlnoci, takže tyhle všechny přišly za posledních pět hodin. Některé jsou z poboček na západním pobřeží, odeslané včera pozdě v noci. Nejméně dvě desítky jsou z poboček v Asii a Evropě, kde už mají pracovní den. Pár e-mailů označených jako „naléhavé“ je od mladého a poplašeného analytika v bostonské pobočce.

Začtu se do pošty a bez přerušení na ni odpovídám příliš dlouho. Našpicuju uši a nic neslyším. Kde jsou?

„Lucy? Linusi?“

Na Spongeboba v obývacím pokoji se dívají jen sedací pytle. Vyběhnu po schodech nahoru a do pokoje Lucy. Jsou tam oba, což znamená, že Lucy zapomněla zavřít petlici na brance dole u schodů a Linus po nich nahoru vylezl sám. Ještě že se nepokusil sešplhat zase dolů, protože nejraději teď leze hlavou napřed. Jenže než stihnu poděkovat Bohu za to, že je celý, než zaklepu na dřevěnou podlahu, že mě vůbec napadlo, co by se mohlo stát, a než Lucy řádně pokárám za to, že petlici nezavřela, všechny své smysly zaměřím na Linuse. Sedí na zemi, nic nezkoumá a je podezřele zticha. Lucy je pár metrů od něj a navléká korálky. Jsou všude po podlaze.

„Linusi!“

Levou rukou ho popadnu za zátylek a do pusy mu vrazím pravý ukazováček. Vzdoruje, třepe hlavou ze strany na stranu a ještě pevněji sevře rty.

„Linusi, otevři tu pusu! Co tam máš?“

Cítím to. Zakvedlám prstem a vylovím žvýkačkově růžový plastový korálek velikosti brusinky. Zneuctěný a okradený Linus, který si vůbec neuvědomuje, že jeho život byl v nebezpečí, zavyje. Ve dveřích už stojí Bob, osprchovaný, oblečený a plný obav.

„Co se stalo?“ ptá se.

„Málem se tím udusil.“

V dlani mu ukážu vražedný korálek.

„Vždyť je moc malý. Nic mu není.“

Na podlaze kolem Lucy je však roztroušená spousta větších korálků spolu s několika mincemi, gumičkami do vlasů a hopíkem. Pokoj Lucy je smrtící past. Co kdyby se Linus rozhodl cucat minci? Co kdyby mu připadal obzvláště chutný jeden z těch větších oranžových korálků? Co kdybych sem přišla moc pozdě? Co kdyby Linus ležel na podlaze bez dechu a s modrými rty?

Kdyby mi Bob uměl číst myšlenky, což pravděpodobně uměl, řekl by mi, ať je nerozvíjím. Řekl by, abych si přestala představovat to nejhorší a uklidnila se. Všichni jsou v pořádku. Všechny děti si strkají do pusy věci, které by tam strkat neměly. Jedí úlomky laku i pastelky a polykají hlínu, kamínky a všechno možné, o čem ani nevíme. Dokonce bez dozoru šplhají na schody. Děti hodně vydrží, řekl by. Přežijí to.

Jenže já vím svoje. Ani si nemusím představovat to nejhorší. Pamatuju si to. Někdy děti přežijí. A někdy ne.

S korálkem v pěsti jako velmi pověrčivá, bohabojná perfekcionistka typu A s mírně obsedantně kompulzivní poruchou zaklepu na dřevěný sloupek postele, poděkuju Bohu, že Linuse uchránil, a vinu hodím na jeho sestru.

„Lucy, tenhle pokoj je katastrofa. Všechny ty korálky musíš posbírat.“

„Jenže já si navlékám náhrdelník,“ kňučí.

„Pojď, pomůžu ti, truhlíku,“ řekne Bob, který je už na kolenou a sbírá korálky. „Proč si pro dnešek nevybereš jeden z těch, které jsi už navlékla? Pak můžeš jít se mnou a s Linusem dolů.“

„Charlie ještě není oblečený a ani nejedl,“ vyjádřím souhlas s postupem a rodičovskou taktovku předávám Bobovi.

Po rychlé sprše stojím nahá před velkým zrcadlem v ložnici, na paže a nohy si patlám hydratační krém a přitom se hodnotím.

Musím na sobě zapracovat.

Pořád vážím skoro o sedm kilo víc než před Linusem, kdy jsem, mám-li být upřímná, vážila o pět kilo víc než před Charliem. Vezmu do ruky rozkydlé a svraštělé chlebové těsto tam, kde jsem mívala pevné břicho, a sleduju rezavě zbarvenou čáru, jež se táhne od místa několik centimetrů nad pupíkem až k mému ochlupení. Pokračuju k polštářkům masa na kyčelních kostech, jež se roztáhly do stran, aby udělaly místo Linusovi, mému největšímu dítěti, a kvůli nimž mám teď širší boky a zásuvku plnou kalhot, které nedopnu.

Své posilovně bych měla přesněji říkat oblíbená charita. Nikdy tam nechodím. Měla bych fakt zrušit členství, a ne jim každý měsíc v podstatě darovat sto dolarů. Tělocvičné nářadí mám i ve sklepě, kde je rozmístěné jak sochy a sedá na ně prach: orbitrek, posilovací stroj a veslovací trenažér, který mi Bob koupil k Vánocům, když jsem byla v osmém měsíci (nezbláznil se?). Ty mohutné stroje míjím pokaždé, když peru, takže se třemi dětmi často. Vždycky se kolem nich prosmýknu, aniž bych se na ně podívala, jako bychom spolu hráli emocionální přetahovanou, a obracím se k nim zády. Funguje to. Nikdy mě neotravují.

Zbývající krém si vetřu do dlaní.

Nebuď na sebe moc tvrdá, říkám si s vědomím, že k tomu mám sklony.

Linusovi je teprve devět měsíců. Vybaví se mi fráze „devět měsíců nahoru, devět měsíců dolů“ z příručky Jak se zase dostat do formy. Autorka předpokládá, že budu mít čas například na manikúru, nákupy a předváděčky zboží a že návrat do formy je pro mě priorita. Ne že bych se do ní dostat nechtěla. Mám to na seznamu. Jenže bohužel až úplně dole, kam sotva dohlédnu.

Než se obléknu, zaváhám, abych se naposled zhodnotila. Světlou pleť mám díky své skotské mámě samou pihu. Jako malá jsem ty tečky spojovala perem a kreslila tak souhvězdí a tetování. Nejoblíbenější byla dokonalá pěticípá hvězda z pih na levém stehně. Jenže to bylo v osmdesátých letech, dávno předtím, než jsem věděla o existenci krému na opalování, v době, kdy jsme s sebou na pláž já i všechny moje kamarádky tahaly dětský olejíček a na slunci se doslova opékaly. Dnes všichni lékaři a média říkají, že moje pihy jsou stařecké skvrny a známky poškození sluncem.

Valnou část škod zakryju bílou košilkou a černým velkopanským kostýmkem značky Elie Tahari. Jako velký pán si v něm rozhodně připadám. Pro den, který mě čeká, je ideální. Vysuším si vlasy ručníkem a nanesu na ně hroudu emulgovaného tužidla. Jsou kaštanově hnědé, husté a vlní se mi až k ramenům, takže nic pánského na nich není. Možná jsem tlustá a pihovatá a oblékám se jako chlap, ale svoje pěkné vlasy miluju.

Po zběžném nanesení základu, zdravíčka, očních linek a řasenky sejdu dolů a znovu nastoupím do boje. Lucy se teď usadila na jednom ze sedacích pytlů a zpívá si s Dorou průzkumnicí, Linus je v ohrádce vedle ní a cucá plastovou hlavu řidiče školního autobusu. Bob sedí sám u stolu v kuchyni, popíjí kávu z hrnku s logem Harvardovy univerzity a čte si Wall Street Journal.

„Kde je Charlie?“ zeptám se.

„Obléká se.“

„Jedl?“

„Cereálie a džus.“

Jak to dělá? Pečovatel tří dětí Bob je úplně jiná show než Pečovatelka Sára. S Bobem plní úkoly samy, s radostí a ochotně a nechají ho klidně na pokoji, dokud jim nepřijde nabídnout novou aktivitu. Ke mně je táhne magnetismus oblíbené rockové hvězdy bez bodyguardů. Jdou po mně. Typický příklad: Linus mi kňučí pod nohama a žebrá, abych ho zvedla, zatímco Lucy z jiné místnosti vříská: „Mami, potřebuju pomoc!“ a Charlie mi dává čtyři tisíce sedm set neodbytných otázek na to, co se děje s odpadem.

Vezmu hrnek s kávou a posadím se naproti Bobovi k naší ranní poradě. Usrknu. Je studená. Co už.

„Viděls ten přípis od Charlieho učitelky?“ spustím.

„Ne, co?“

„Chce s námi mluvit o jeho vysvědčení.“

„Dobře, chci vědět, co se děje.“

Natáhne se po své brašně a vytáhne iPhone.

„Myslíš, že by se s námi sešla před vyučováním?“ zeptá se.

Vezmu z pultu notebook a zase si sednu.

„Mohla bych ráno ve středu a v pátek, případně ve čtvrtek, když něco přesunu,“ navrhnu.

„Já můžu ve čtvrtek. Máš na ni e-mail?“

„Jo.“

Rychle pošlu e-mail paní Gavinové.

„Jdeš dnes na ten jeho zápas?“ opáčí Bob.

„Ne, ty jo?“

„Nejspíš to nestihnu, vzpomínáš?“

„A jo. Já nemůžu, mám nabitý den.“

„Dobře. Jen bych si přál, aby se na něj mohl podívat aspoň jeden z nás.“

„Já taky, zlato.“

Nejspíš to myslí naprosto upřímně, ale nemůžu si pomoct, jeho slova „aspoň jeden z nás“ si v hlavě překládám jako „ty“. A protože ozubená kola mého vnitřního jazykového překladače jsou promazaná, slovo „mohl“ přemění v „měl by“. Většina žen ve Welmontu s dětmi v Charlieho věku si fotbalový zápas nenechá ujít, a zvláštní status dobré mámy si tím nevyslouží. Dobré mámy to tak prostě dělají. Když kvůli zápasu odejdou z kanceláře dřív tátové, tytéž matky to zvěstují jako výjimečnou událost. Otcové, kteří fandí u postranní čáry, se považují za skvělé táty. Ti, kteří si zápasy nechají ujít, pracují. Matky, které si je nechají ujít, jsou špatné mámy.

Na dno studené kávy a rozbředlé snídaně v břiše klesne běžná dávka mateřské viny. Tohle není zrovna snídaně šampiónů.

„Může zůstat Abby a pohlídat ho,“ řeknu a uklidňuju tím sama sebe.

Abby je naše chůva. Začala pro nás pracovat, když bylo Charliemu dvanáct týdnů a mně skončila mateřská. Měli jsme velké štěstí, že jsme ji sehnali. Abby bylo dvaadvacet, nedávno dostudovala vysokou školu s titulem z psychologie a bydlela deset minut cesty od nás, v Newtonu. Je chytrá, svědomitá, má spoustu energie a naše děti miluje.

Než byli Charlie a Lucy dost staří na to, aby mohli do školky, Abby je hlídala od půl osmé ráno do půl sedmé večer, od pondělí do pátku. Vyměňovala jim plenky, uspávala je, četla jim pohádky, utírala jim slzy, učila je hry a písničky, koupala je a krmila. Nakupovala potraviny a uklízela dům. Stala se důležitým členem naší rodiny. Náš život si bez ní neumím představit. Kdybych si musela vybrat mezi Bobem a Abby, byly vlastně chvíle, kdy bych se sotva rozhodla pro Boba.

Letos na jaře nám Abby oznámila nemyslitelné. Odchází na Boston College studovat na magistra v oboru vzdělávání dětí. Ohromilo nás to a zpanikařili jsme. Nemůžeme ji ztratit. Proto jsme se nějak dohodli. Charlie a Lucy už chodili na sedm hodin denně do školy a na stejnou dobu jsme byli ochotni dát v září Linuse do jeslí. To by znamenalo, že bychom Abby potřebovali jen od tří odpoledne do půl sedmé večer a platili bychom jí část školného.

Jistě, mohli jsme projít inzeráty a najít někoho, kdo by byl asi dobrý a určitě levnější. Nebo bychom si mohli najmout někoho přes agenturu. Jenže Abby už naše děti zná. Zná jejich denní režim, jejich nálady, jejich oblíbené věci. Umí zvládat Charlieho výslechy a Lucyiny záchvaty vzteku a Linusovi nikdy, nikdy nezapomene vzít králíčka, ať jde kamkoli. A už je má ráda. Můžete někoho přeplatit za jistotu, že bude mít vaše děti rád, když u nich nemůžete být vy?

Charlie vběhne do kuchyně a popadá dech.

„Kde jsou moje karty s pokémony?“

„Charlie, ještě jsi v pyžamu. Zapomeň na pokémony. Jdi se obléknout,“ řeknu.

„Jenže já ty svoje karty potřebuju.“

„Kalhoty, košili, boty a zhasni u sebe,“ odpovím.

Charlie rozčarovaně pohodí hlavou, ale ustoupí a peláší zpátky do svého pokoje.

„Potřebujeme něco zařídit?“ zeptá se Bob.

„Zavoláš tentokrát kvůli té garáži?“

„Jo, myslím na to.“

Náš automatický otvírač dveří patří k těm novějším modelům a díky inteligentnímu snímači se nezavře, pokud si pod dveřmi něčeho všimne, třeba malého dítěte. Teoreticky je to skvělá bezpečnostní funkce, ale nás podle všeho dožene k šílenství. Jedno z dětí, a podezíráme Charlieho, neustále klepe do pravé strany snímače, takže není rovně a nevidí levou stranu. A když šilhá, nefunguje vůbec.

Když jsme s bratrem Natem byli malí, s automatickými vraty od naší garáže jsme si hrávali na Indianu Jonese. Jeden z nás stiskl tlačítko na dálkovém ovladači, a pak jsme soutěžili, kdo bude mít odvahu počkat před spuštěním vrat co nejdéle a vykutálet se ven. Tehdy žádné bezpečnostní funkce neměly. Otvírač garážových vrat fungoval úplně naslepo. Bez rizika, že nás vrata rozdrtí nebo přinejmenším bolestivě praští, by ta hra nebyla žádná zábava. Nateovi šla skvěle: skočil střemhlav dolů a vykutálel se až v poslední vteřině. Bože, pořád mi chybí.

Charlie vtrhne do kuchyně v tričku, šortkách a bez bot.

„Mami, co kdyby na Zemi došla gravitace?“

„Co sis měl obléknout?“

Žádná odpověď.

„Je listopad, potřebuješ kalhoty, triko s dlouhým rukávem a boty,“ řekla jsem.

Zkontroluju hodinky. 7.15. Pořád tam stojí. Nejspíš čeká na odpověď týkající se gravitace.

„Běž!“

„Pojď, chlapče, najdeme něco lepšího,“ navrhne Bob a odejdou spolu.

Ostatní dvě děti za dohadování navleču do čepic a kabátů, odešlu ještě několik e-mailů, Linuse zapnu do autosedačky, poslechnu si pracovní hlasovou schránku, sbalím si tašku, napíšu vzkaz Abby o fotbalu, dopiju zbytek studené kávy a s Bobem a vhodně oblečeným Charliem se nakonec potkám u vchodových dveří.

„Můžeme?“ zeptá se Bob otočený přímo proti mně.

Oba jsme zase připraveni do boje.

„Můžeme.“

Dnes je pátek. Bob vozí děti do školy a jeslí v úterý a ve čtvrtek a já je beru v pondělí a ve středu. Pátky jsme nerozhodli. Pokud jeden z nás nemá nesporný důvod, proč musí do práce před začátkem školy, střihneme si. Kámen, nůžky, papír. Papír balí kámen. Kámen rozbije nůžky. Oba to bereme naprosto vážně. Výhra je velká věc. Cesta do práce bez dětí v autě je paráda.

„Raz, dva, tři, teď!“

Bob zabuší sevřenou pěstí na moje mírové véčko a vítězně se ušklíbne. Vyhrává výrazně častěji.

„Ty máš ale kliku.“

„To je dovednost, zlato. Krásný den ti přeju,“ opáčí.

„Já tobě taky.“

Dáme si pusu na rozloučenou. Je to naše typická ranní pusa. Letmý polibek. Dobře míněný zvyk. Podívám se dolů a všimnu si, jak nás svýma kulatýma modrýma očima bedlivě sleduje Lucy. Vzpomenu si, jak jsem jako malá při líbání pozorovala vlastní rodiče. Dávali si pusu na přivítanou, na rozloučenou i na dobrou noc způsobem, jakým jsem dávala pusu jedné tetě, a strašně mě to zklamalo. Nebylo v tom žádné drama. Slíbila jsem si, že až se jednou vdám, moje polibky budou něco znamenat. Budou se mi z nich podlamovat kolena. Dětem z nich bude trapně. Takové dával Han Solo princezně Leie. Nikdy jsem neviděla, že by táta mámu takhle líbal. Jaký to tedy mělo smysl? Nechápala jsem to.

Teď to chápu. Nežijeme v senzačním dobrodružství George Lucase. Naše ranní pusa na rozloučenou není romantická a rozhodně není sexuální. Líbáme se automaticky, ale jsem ráda, že to děláme. Něco to znamená. Stačí to. A jen na to máme čas.

2. kapitola

Mami, můžu si kousek vzít?“ ptá se Lucy. „Jasně, broučku, který chceš?“

„Můžu si vzít tvoje oči?“

„Jedno ano.“

Vyloupnu si levé oko z důlku. Připadá mi trochu jako vejce naměkko, jen teplejší. Lucy mi ho vytrhne z ruky, odhopsá pryč a přitom si s ním pinká o zem jako s hopíkem.

„Dávej na ně pozor; musíš mi ho vrátit!“

Sedím u kuchyňského stolu a zbylým okem zírám na stovky čísel ve své excelové tabulce. Kurzorem kliknu na prázdnou buňku a zadám další data. Při psaní mé oko zaujme něco za obrazovkou notebooku. V křesle naproti sedí táta ve své hasičské uniformě.

„Ahoj, Sáro.“

„Ježíši, tati, vyděsil jsi mě k smrti.“

„Musíš mi dát svoje slepé střevo.“

„Ne, je moje.“

„Neodmlouvej, Sáro. Potřebuju ho.“

„Slepé střevo nikdo nepotřebuje, tati. Nepotřeboval jsi ho ani ty.“

„Tak proč mě zabilo?“

Podívám se na notebook. Na obrazovce se objeví prezentace v PowerPointu. Přečtu si ji.

Důvody, proč tvému otci prasklo slepé střevo

• Dva dny ho bolelo břicho a nic s tím nedělal, jen si dal trochu antacidu a whisky.

• Nad silnou nevolností mávl rukou a nedbal ani na mírnou horečku.

• Ty jsi byla pryč na vysoké, máma ve své ložnici a táta nezavolal ani na stanici ani pohotovost.

• Střevo se zanítilo a vznikla infekce.

• Jako každá živá věc, kterou člověk přehlíží moc dlouho, už to nakonec nemohlo vydržet a udělalo všechno proto, aby vzbudilo jeho pozornost.

Podívám se na tátu. Pořád čeká na odpověď.

„Protože jsi ignoroval svoje pocity.“

„Jsem možná mrtvý, ale pořád jsem tvůj táta. Dej mi svoje slepé střevo.“

„Je k ničemu. Bez něj je ti líp.“

„Přesně tak.“

Dívá se na mě neochvějným, upřeným pohledem a vysílá svůj úmysl do mého vědomí jako rádiový signál skrze mé zbylé oko.

„Budu v pořádku. Neboj se o mě,“ řeknu.

„Máme o tebe všichni strach, Sáro.“

„Jsem v pořádku. Musím jen dokončit tuhle zprávu.“

Podívám se na obrazovku a čísla jsou pryč.

„A do prdele!“

Zvednu oči, a pryč je i táta.

„A do prdele!“

Do kuchyně vběhne Charlie.

„Řeklas ‚do prdele‘!“ oznamuje s radostí, že na mě může žalovat, i když žaluje jen mně.

„Já vím, promiň,“ řeknu s jedním okem stále přilepeným na obrazovku počítače a zoufale hledám nějaký způsob, jak všechna data obnovit. Musím tuhle zprávu dokončit.

„To je sprosté slovo.“

„Já vím, promiň,“ zopakuju a klikám na všechno, na co se klikat dá.

Nepodívám se na něj a přeju si, aby se dovtípil. Nikdy se nedovtípí.

„Mami, víš, jak neumím moc poslouchat?“

„Ano. Přivádíš mě tím k šílenství.“

„Můžu si vzít tvoje uši?“

„Jedno ano.“

„Chci obě.“

„Jedno.“

„Chci obě!“

„Fajn!“

Vykroutím si uši z hlavy a hodím je přes stůl jako pár hracích kostek. Charlie si je připevní přes ty svoje jako sluchátka a vztyčí hlavu, jako by se snažil poslouchat něco z dálky. Spokojeně se usměje. Snažím se to taky zachytit, jenže pak si vzpomenu, že nemám uši. Charlie něco řekne a odběhne.

„Hej, moje náušnice!“

Ale už mi zmizel z očí. Vrátím se k obrazovce počítače. Aspoň zmizel a už se můžu v klidu soustředit.

Otevřou se dveře od bytu. Na druhé straně stolu stojí Bob, dívá se na mě a v jeho pohledu se mísí smutek a znechucení. Něco říká.

„Neslyším tě, zlato. Svoje uši jsem dala Charliemu.“

Znovu něco říká.

„Nevím, co říkáš.“

Odloží si brašnu a klekne si vedle mě. Sklapne mi monitor a popadne mě za ramena, až mě to zabolí.

Ječí na mě. Pořád ho neslyším, ale vím, že ječí; poznám to podle jeho naléhavého pohledu a vystupujících modrých žilek na krku. To, co se mi snaží říct, ječí pomalu, abych mu mohla odezírat ze rtů.

„Nahoru?“

Podívala jsem se na strop.

„Nechápu.“

Pořád a pořád ječí a třese mi rameny.

„Nejsem vzhůru?“

„Ano!“ zařve a přestane se mnou třást.

„Jsem vzhůru.“

„Ne, nejsi.“

——–

PONDĚLÍ

Welmont je bohaté předměstí Bostonu s ulicemi lemovanými stromy, krajinářsky upravenými dvorky, cyklostezkou, jež se vine přes celé město, soukromým country klubem a golfovým hřištěm, centrem s butiky, denními lázněmi a obchodem Gap i nejlepšími školami ve státě, kterými se všichni chlubí. Tohle místo jsme si s Bobem vybrali, protože je blízko Bostonu, kde oba pracujeme, a protože slibovalo úspěšný život. Když se ve Welmontu najde dům za méně než půl milionu dolarů, hned ho chce nějaký prohnaný developer koupit, strhnout a na jeho místě postavit něco třikrát většího a dražšího. Většina lidí ve městě jezdí luxusním autem, tráví dovolenou v Karibiku, je členem country klubu a vlastní chatu na mysu Cape Cod nebo v horách na sever od Bostonu. My ji máme ve Vermontu.

Sem jsme se s Bobem přistěhovali, když jsme čerstvě dostudovali obchod na Harvardu a já čekala Charlieho. Představa, že si s dvousettisícovými studentskými půjčkami na krku a bez úspor můžeme dovolit Welmont a všechno, co s tím souvisí, byla znepokojivá. Ale oba jsme získali ambiciózní práci a měli neotřesitelnou důvěru ve svůj potenciál vydělávat. Po osmi letech držíme krok se sousedy ve všech směrech.

Welmontská základní škola je necelých pět kilometrů a deset minut od našeho domu na Pilgrim Lane. Zastavila jsem na semaforu a mrkla do zpětného zrcátka. Vzadu uprostřed seděl Charlie a hrál něco na svém nintendu. Lucy zírala z okna, poslouchala na iPodu nějakou písničku od Hanny Montany a pobrukovala si. A Linus ve své autosedačce obrácené čelem dozadu cumlal dudlík a v zrcadle, které Bob připevnil k opěrce hlavy na zadním sedadle, sledoval Svět Elma; video běželo za ním na DVD přehrávači, který byl součástí výbavy mého SUV Acura. Nikdo nepláče, nestěžuje si ani po mně nic nechce. Ach, ten zázrak moderní techniky!

Pořád jsem na Boba naštvaná. V osm mám schůzku s evropskými zaměstnanci. Je to kvůli důležitému klientovi, jsem z toho ve stresu, a navíc mám obavy, jestli tam dojedu včas, protože je pondělí, den, kdy vezu děti do školky a jeslí. Když jsem to řekla Bobovi, podíval se na hodinky a prohlásil: Neboj, to zvládneš. Zenový pohled na svět jsem zrovna nepotřebovala.

Charlie a Lucy chodí do předškolní družiny, kterou mají každý den od 7.15 do 8.20 v tělocvičně. Děti, jejichž rodiče se potřebují dostat do práce před devátou, tam tráví čas pod dohledem učitele, dokud v 8.30 oficiálně nezačne škola. Za pouhých pět dolarů denně za dítě je to ekonomický dar z nebes.

Když Charlie začal chodit do školky, překvapilo mě, že do předškolní družiny chodí jen pár dětí z jeho třídy. Předpokládala jsem, že tuhle službu budou potřebovat všichni rodiče ve městě. Pak jsem usoudila, že většina dětí má chůvy. Některé ano, ale většina dětí ve Welmontu má podle všeho matky, které se rozhodly nechodit do práce a jsou v domácnosti – všechno ženy mající bakalářský a některé z nich i vyšší titul. To by mě v životě nenapadlo. Nedovedu si představit, že bych do práce nešla a všechno to vzdělání a odbornou přípravu promarnila. Svoje děti miluju a vím, že jsou důležité, ale důležitá je i moje kariéra a život, který si díky ní můžeme dovolit.

Zaparkovala jsem na školním pozemku, popadla dva batohy svých dětí, které určitě váží víc než ony samy, vystoupila a otevřela zadní dveře od auta jako šofér. Co si to namlouvám? Ne jako šofér. Já jsem šofér. Nikdo se ani nehne.

„No tak, jdeme!“

Charlie a Lucy vylezou z auta, pořád přilepení ke svým elektronickým zařízením a bez sebemenšího spěchu, a plouží se jako hlemýždi ke škole.

Tlačím je před sebou a Linuse nechávám v autě s puštěným motorem a Elmem.

Vím, že někdo z pořadu 60 minut nebo Dateline NBC by mi to omlátil o hlavu a skoro každý den čekám, že mě zpoza zaparkovaného volva přepadne reportér Chris Hansen. Svůj argument jsem si už v duchu nacvičila. Za prvé, jeho autosedačka, ve které mají jezdit všechny děti do jednoho roku, váží absurdních osm a půl kilo. Připočítejte si k tomu Linuse, který váží skoro stejně jako autosedačka, a špatný ergonomický design rukojeti, a je fyzicky v podstatě nemožné ho kamkoli nosit. Strašně ráda bych si popovídala s tím mimořádně silným a samozřejmě bezdětným mužem, který tyhle věci navrhl. Linus je spokojený a sleduje Elma. Proč ho rušit? Welmont je bezpečné město. Vrátím se za pár vteřin.

Na první listopadový týden je ráno nezvykle teplo. Ještě včera měli Charlie a Lucy venku na sobě flísové čepice a rukavice, ale dnes je už deset stupňů a kabáty skoro nepotřebují. Školní hřiště je nepochybně kvůli počasí plné řádících dětí, což pro dopolední hodiny není typické. To zaujme Charlieho, a než dojdeme ke dvoukřídlým dveřím, vezme roha.

„Charlie! Vrať se!“

Moje napomenutí ho ani nezarazí. Míří přímo k prolézačkám, ani se neohlédne. Levou rukou zvednu Lucy do náručí a běžím za ním.

„Na tohle nemám čas,“ řeknu své malé vstřícné spojenkyni.

Než dojdu k prolézačkám, z Charlieho vidím jen kabát, který leží zmuchlaný na hromadě dřevěné drti. Popadnu ho rukou, ve které už držím dva batohy, a očima zběžně prohledávám hřiště.

„Charlie!“

Netrvá dlouho a zahlédnu ho. Sedí na prolézačce, až úplně nahoře.

„Charlie, okamžitě dolů!“

Zdá se, že on mě neslyší, zato matky opodál ano. Ve svých značkových mikinách, tričkách a džínách, teniskách a dřevákách vypadají, jako by ráno neměly na práci nic jiného než trávit čas na školním hřišti. Cítím, že mě svými pohledy soudí, a představuju si, co všechno si myslí.

Vždyť si chce jen tohle nádherné ráno hrát jako ostatní děti.

Zabilo by ji, kdyby ho nechala pár minut si pohrát?

Vidíte, jak ji vůbec neposlouchá? Nemá ty svoje děti vůbec pod kontrolou.

„Charlie, prosím tě slez a pojď se mnou. Musím do práce.“

Nehne ani brvou.

„Dobře, takže raz!“

Zařve jako lev na skupinu dětí, které se na něj zdola dívají.

„Dva!“

Ani se nehne.

„Tři!“

Nic. Chci ho zabít. Podívám se na svoje značkové boty se skoro osmicentimetrovými podpatky a chvilku choromyslně přemýšlím, jestli bych v nich dokázala šplhat. Pak mrknu na svoje hodinky Cartier. Je 7.30. A dost.

„Charlie, hned, nebo budeš týden bez videoher!“

To zabere. Postaví se, otočí se a podívá se na mě, ovšem místo aby se nohama natáhl po další šprušli, ohne kolena a skočí do vzduchu. Několik ostatních matek a já zalapáme po dechu. V tom zlomku vteřiny si představím zlomené nohy a přeseknutou páteř. Jenže Charlie s úsměvem vyskočí ze země. Díkybohu je z gumy. Kluci, kteří ten smrtelně nebezpečný kousek viděli, obdivem jásají. Holky, jež si hrají opodál, si ho podle všeho vůbec nevšímají. Matky dál sledují, jak zvládnu zbývající část tohoto dramatu.

S vědomím, že Charlie pořád může utéct, Lucy postavím na zem a popadnu ho za ruku.

„Au, moc mě mačkáš!“

„To máš blbý.“

Natáhne co nejvíc ruku, odtahuje se ode mě a snaží se vyprostit jak nabuzený dobrman na vodítku. Ruku mám teď zpocenou a začíná mi vyklouzávat. Zmáčknu ho pevněji. Silněji se odtáhne.

„Vezmi mě taky za ruku,“ kňučí Lucy.

„Teď nemůžu, broučku, pojď.“

„Chci se držet za ruce!“ vříská, ani se nehne a balancuje na pokraji záchvatu vzteku. Rychle přemýšlím.

„Chytni se Charlieho.“

Charlie olízne celou dlaň své volné ruky a nabídne ji Lucy.

„Fuj!“ piští Lucy.

„Dobře, pojď sem.“

Oba batohy a Charlieho kabát si navleču na loket a s jedním dítětem v každé ruce nás dovleču k welmontské základní škole.

Tělocvična je přetopená a s obvyklým osazenstvem. Děvčata sedí u stěny, čtou si, druží se nebo jen tak sedí a dívají se na kluky, kteří hrají basketbal a běhají sem a tam. Jakmile pustím Charlieho ruku, zdekuje se. Nemám vůli hulákat, abych se s ním pořádně rozloučila.

„Pěkný den, Lucinko.“

„Ahoj, mami.“

Dám jí pusu na krásnou hlavinku a batohy pohodím na hromadu aktovek na podlaze. Žádné matky ani otcové se tu nezdržují. Ostatní rodiče, kteří vozí své děti do školy, neznám. Znám jména některých dětí a možná vím, který rodič patří ke kterému dítěti. Třeba tamta žena je matka Hilary. Většina z nich přiletí a zase odletí a nemá čas na pokec. Přestože o těch rodičích moc nevím, naprosto jim rozumím.

Z předškolní družiny znám jménem jen jednoho rodiče, Benovu mámu Heidi, která už také odchází. Vždycky má zdravotnickou halenu a fialové kroksy, je nějaká zdravotní sestra. Vím, jak se jmenuje, protože Ben a Charlie se kamarádí, protože Charlieho někdy přiveze po fotbalu domů a protože má vlídnou energii a upřímný úsměv, který v posledním roce mnohokrát vyjadřoval ohromnou empatii.

Taky mám děti. Znám to.

Taky mám práci. Znám to.

Taky jdu pozdě. Znám to.

Znám to.

„Jak se máte?“ zeptá se Heidi, když jdeme po chodbě.

„Dobře a vy?“

„Dobře. Dlouho jsem vás s Linusem neviděla. Už musí být velký.“

„Proboha, Linus!“

Bez vysvětlení sprintuju od Heidi chodbou ze školy a ze schodů k nastartovanému autu, které tam díkybohu pořád je. Kvílení chudáka Linuse slyším, ještě než se dotknu dveří.

Králíček je na zemi a DVD vypnuté na obrazovce s nabídkou, ale moje uši a srdce matky vědí, že Linus nepláče kvůli milovanému plyšákovi ani červené chlupaté loutce. Jakmile video skončilo a Linus se probral ze svého magického transu, nejspíš si uvědomil, že je sám uvězněný v autě. Opuštěný. Všechny děti mají největší strach z toho, že je někdo opustí. Zrudlý obličej a vlasy má zmáčené slzami.

„Linusi, promiň, promiň!“

Co nejrychleji ho za jeho řevu rozepnu. Zvednu ho, obejmu a hladím po zádech. Na límci košile mi rozmaže obrovskou nudli.

„Ššš, to nic, to nic.“

Nezabírá to. Intenzita a hlasitost vzlyků se vlastně stupňují. Není ochoten mi tak snadno odpustit a já se mu ani nedivím. Jenže jestli ho nemůžu uklidnit, to už ho můžu odvézt do jeslí. Připnu jeho rozrušené tělíčko zpátky do autosedačky, králíčka mu položím na klín, pustím DVD přehrávač a jedu do školky, zatímco on ječí, jako kdyby ho na nože brali.

Ještě hekajícího Linuse, zajíčka a tašku s plenami předám jedné z asistentek ve školce, laskavé mladé Brazilce, která je ve školce nová.

„Linusi, ššš, nic ti není. Linusi, prosím tě, broučku, nic se ti neděje,“ říkám ve snaze ho naposled přesvědčit. Nerada ho takhle opouštím.

„Bude v pořádku, paní Nickersonová. Raději už běžte.“

Zpátky v autě si vydechnu. Konečně jsem na cestě do práce.

Hodiny na palubní desce ukazují 7.50. Přijedu pozdě. Už zase. Zatnu zuby a sevřu volant, vyjedu od školky a začnu se přehrabovat v tašce a hledat telefon.

Moje taška je trapně obrovská. Podle toho, kde a s kým jsem, slouží jako kufřík, dámská kabelka, taška na pleny nebo batoh. Ať jsem kdekoli a s kýmkoli, připadám si s ní jako šerpa. Zatímco tápu po telefonu, nahmatám notebook, pastelky, tužky, peněženku, rtěnku, klíče, krekry, krabici džusu, vizitky, tampony, plenu, stvrzenky, náplasti, vlhčené ubrousky, kalkulačku a složky narvané papíry. Telefon ne. Tašku převrátím, obsah vysypu na sedadlo spolujezdce a hledám ho.

Kde doprčic je? Mám asi pět minut na to, abych ho našla. Uvědomuju si, že moje oči tráví mnohem víc času na sedadle spolujezdce a na podlaze než na silnici. Chlap, který mě prudce předjede, mi ukáže zvednutý prostředník. A telefonuje.

Najednou ho vidím, jenže v duchu. Na kuchyňském stole. Sakra, sakra, sakra! Jsem na dálnici, asi dvacet minut od práce. Chvíli přemýšlím, kde bych mohla sjet a najít telefonní budku. Jenže pak mě napadne: Existují vůbec ještě telefonní automaty? Nemůžu si vzpomenout, kdy jsem naposled nějaký někde viděla. Možná bych mohla zastavit v drogerii nebo ve Starbucks. Nějaký hodný člověk by mi pravděpodobně telefon půjčil. Na minutu. Sáro, za hodinu máš schůzku. Prostě tam dojeď.

Zatímco se řítím jako závodní řidič na cracku, snažím se ujasnit si v hlavě svoje poznámky ke schůzce, jenže mám potíže se soustředěním. Nejde mi myslet. Až když zajedu do parkovací garáže, uvědomím si, že moje myšlenky soupeří s Linusovým videem.

Elma zajímá, co je to rodina.

3. kapitola

Sedím v první řadě bostonského divadla Wang, vpravo od středu. Zkontroluju hodinky a znovu zvednu oči, natáhnu krk a mezi tvářemi v hustě přeplněných uličkách hledám Boba. Kráčí ke mně malá postarší žena. Nejdřív mě napadne, že mi chce říct něco důležitého, ale pak si uvědomím, že pokukuje po prázdném místě po mé levici.

„To místo je obsazené,“ řeknu a položím na ně ruku.

„Sedí tu někdo?“ zeptá se žena s kalným a zmateným pohledem.

„Někdo tu sedět bude.“

„Co?“

„NĚKDO TU SEDĚT BUDE.“

„Když nebudu sedět vpředu, nic neuvidím.“

„Je mi líto, tady někdo sedí.“

Staré paní se rozjasní zakalené oči a probodává mě pohledem.

„Tím bych si nebyla tak jistá.“

O dvě řady za námi vstane muž a namíří si to k uličce, nejspíš aby šel na záchod. Žena si toho všimne a nechá mě na pokoji.

Dotknu se límce svého kabátu z hadí kůže. Nechci si ho sundat, v divadle je chladno a připadám si v něm krásná. Jenže nechci, aby Bobovi někdo zasedl místo. Zkontroluju hodinky a svůj lístek. Jsem přesně tam, kde mám být. Kde je Bob? Sundám si kabát a držím mu místo vedle sebe. Od beder až po ramena mi přejde mráz. Třu si holé paže.

Znovu hledám Boba, ale brzy mě zaujme velkolepost divadla – honosné červené sametové závěsy, tyčící se sloupy, řecké a římské mramorové sochy. Zvednu zrak. Divadlo nemá strop, ale krásný výhled na noční oblohu. Ještě jsem okouzlená hvězdami nad hlavou, když na tváři ucítím slabý stín. Očekávám, že uvidím Boba, jenže je to Richard, můj šéf. Odhodí můj kabát na zem a plácne sebou vedle mě.

„Překvapuje mě, že vás tu vidím,“ prohlásí.

„Samozřejmě, že jsem tady. Na to představení se těším.“

„Sáro, to představení už skončilo. Zmeškala jste ho.“

Cože? Ohlédnu se po lidech v uličkách a vidím jen jejich zátylky. Všichni odcházejí.

———

ÚTERÝ

Je půl čtvrté a před další poradou mám půl hodiny, první přestávku dne. Pustím se do salátu Caesar s kuřecím masem, který mi k obědu objednala sekretářka, a volám zpátky do pobočky v Seattlu. Žvýkám salát, telefon vyzvání a mezitím začnu zběžně procházet e-maily, které se mi nahromadily v poště. Generální ředitel zvedne telefon a požádá mě, abych s ním probrala, který z našich čtyř tisíc poradců bude příští týden k dispozici a bude se nejlíp hodit pro projekt v oblasti informačních technologií. Střídavě mluvím k němu, píšu odpovědi na několik e-mailů z Británie o hodnocení výkonu a jím.

Nemůžu si vzpomenout, kdy jsem se naučila vést dva naprosto odlišné pracovní rozhovory najednou. Dělám to už dlouho a vím, že to není běžná dovednost, a to ani u ženy. Ovládla jsem schopnost psát a klikat neslyšně, takže člověka na druhém konci to nerozptyluje, natož aby ho to pohoršovalo. Popravdě při telefonování odpovídám na e-maily, které jsou jasné jak facka a vyžadují jen můj souhlas nebo nesouhlas. Připadám si přitom, jako bych měla rozpolcenou osobnost. Sára telefonuje, zatímco její bláznivé alter ego píše. Aspoň my dvě pracujeme jako tým.

Jsem viceprezidentka pro lidské zdroje v Berkley Consulting. Firma má asi pět tisíc zaměstnanců v sedmdesáti pobočkách ve čtyřiceti zemích. Nabízíme strategické poradenství společnostem po celém světě ve všech odvětvích – jak inovovat, konkurovat, restrukturalizovat, být na čele, budovat značku, fúzovat, růst, udržet se a především vydělávat. Většina poradců, kteří tohle poskytují, má titul z ekonomické školy, ale mnozí jsou vědci, právníci, inženýři a lékaři. Všichni jsou mimořádně bystří, umějí analyticky myslet a vynikají v hledání tvůrčích řešení složitých problémů.

Většinou jsou také mladí. Poradci v Berkley obvykle pracují v sídle klienta. Poradci pro různé projekty mohou působit kdekoli na světě, ale pokud je klientem farmaceutická společnost v New Jersey, tým poradců bude po celou dobu trvání projektu bydlet tam. Takže poradce z naší pobočky v Londýně, v tomto případě přidělený kvůli svému lékařskému vzdělání, bude dvanáct týdnů, od pondělí do čtvrtka, bydlet v hotelu v Newarku.

Tenhle životní styl je schůdný pro mladé a svobodné a nějakou dobu dokonce i pro mladé a sezdané, jenže po několika letech a pár dětech začne člověk, který žije na cestách, rychle stárnout. Míra vyhoření je vysoká. Tomu chudákovi z Londýna bude chybět manželka a děti. Firma mu sice může nabízet čím dál víc peněz, aby si ho udržela, ale pro většinu lidí už to v určitou chvíli není dost, aby jim cena, kterou za tuto práci zaplatí rodina, za to stála. Z těch pár poradců, kteří vytrvají déle než pět let, se stanou generální ředitelé. Každý, kdo se drží ještě po deseti letech, se stane partnerem, a v konečném důsledku hrozně zbohatne. Téměř všichni jsou muži. A rozvedení.

Já jsem do Berkley přišla se zkušenostmi z personalistiky a s titulem MBA z Harvardu, tedy s dokonalou kombinací zkušeností a dobrého původu. Moje práce vyžaduje spoustu hodin – sedmdesát až osmdesát týdně –, ale nemusím cestovat jako kočovní poradci. Jednou za osm týdnů jezdím do Evropy, jednou za čtvrt roku do Číny a jednou, dvakrát za měsíc do New Yorku, ale takové cestování je předvídatelné, vypočitatelné a zvládnutelné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Levá strana světa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.