TIRÁŽ

Malcolm Gladwell

Proč si nerozumíme

Co bychom měli vědět o lidech, které neznáme

All rights throughout the world are reserved to Pushkin Enterprises, Inc.

Copyright © 2019 by Malcolm Gladwell

Translation © Pavel Pecháček, 2020

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání (první elektronické).

Z anglického originálu Talking to Strangers. What We Should Know about the People

We Don’t Know přeložil Pavel Pecháček.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kárník.

Redakce Marie Černá.

Obálka, grafická úprava, sazba a konverze do elektronické verze Michal Puhač.

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz.

ISBN 978-80-7675-004-3 (pdf)

ISBN 978-80-7675-005-0 (epub)

ISBN 978-80-7675-006-7 (mobi)

(pdf – 1097. publikace, 351. elektronická;

epub – 1098. publikace, 352. elektronická;

mobi – 1099. publikace, 353. elektronická)

Obsah

Tiráž

Obsah

Poznámka autora

ÚVOD „Vystupte z auta!“

ČÁST I. ŠPIONI A DIPLOMATÉ: DVĚ ZÁHADY

KAPITOLA 1. Pomsta Fidela Castra

KAPITOLA 2. Poznávání Führera

ČÁST II. PŘEDNASTAVENÍ NA PRAVDU

KAPITOLA 3. Kubánská královna

KAPITOLA 4. Svatý blázen

KAPITOLA 5. Případová studie: chlapec ve sprchách

ČÁST III. TRANSPARENTNOST

KAPITOLA 6. Klamaví Přátelé

KAPITOLA 7 . (Krátké) objasnění případu Amandy Knoxové

KAPITOLA 8. Případová studie: Studentský večírek

ČÁST IV. PONAUČENÍ

KAPITOLA 9. Co se stane, když je cizí člověk terorista?

ČÁST V. SPŘAŽENÍ

KAPITOLA 10. Sylvia Plathová

KAPITOLA 11. Experimenty v Kansas City

KAPITOLA 11. Sandra Blandová

Poděkování

Zdroje ilustrací

POZNÁMKY

Grahamu Gladwellovi, 1934–2017

Malcolm Gladwell

Proč si nerozumíme

Co bychom měli vědět o lidech, které neznáme

Dokořán

Poznámka autora

Když mě před mnoha lety do New Yorku přijeli navštívit rodiče, rozhodl jsem se je ubytovat v hotelu Mercer. Byla to ode mě tak trochu lumpárna. Mercer je stylový a exkluzivní podnik, kde se ubytovávají slavní a úžasní lidé. Moje rodiče, a zejména otce, takové věci nijak nezajímaly. Otec se nedíval na televizi, nechodil do kina, neposlouchal ani populární hudbu. Magazín People by považoval za antropologický časopis. Jeho odborné znalosti se týkaly specifických oblastí: matematiky, zahradničení a Bible.

Vyzvedl jsem rodiče, abychom si vyrazili na večeři, a zeptal se otce, jaký měl den. „Nádhera!“ odvětil. Odpoledne prý strávil konverzací s nějakým mužem v hotelové hale. Pro tátu něco naprosto typického. Rád mluvil s cizími lidmi.

„O čem jste se bavili?“ zeptal jsem se.

„O zahradničení!“ řekl otec.

„Jak se ten muž jmenoval?“

„Nemám tušení. Ale pořád za ním chodili lidé, aby si ho vyfotili a nechávali si od něho podepisovat malé kousky papíru.“

Pokud tohle čte nějaká hollywoodská hvězda, která si vzpomíná, že v hale hotelu Mercer před mnoha lety mluvila s vousatým Angličanem, budu rád, když mě kontaktuje.

Všichni ostatní nechť si z toho vezmou ponaučení. Někdy si spolu mohou skvěle popovídat dva cizí lidé, a přesto zůstat cizinci.

ÚVOD

„Vystupte z auta!“

1.

V červenci 2015 jela mladá Afroameričanka Sandra Blandová z rodného Chicaga do malého městečka asi hodinu západně od Houstonu v Texasu. Mířila na pohovor na Univerzitě Prairie View A&M, kde před několika lety promovala. Byla vysoká, půvabná a stejně okouzlující byla i její osobnost. Patřila do studentského spolku Sigma Gama Ró a hrála v pochodové kapele. Jako dobrovolnice spolupracovala se seniorským spolkem. Pod přezdívkou „Sandy Speaks“ pravidelně zveřejňovala na YouTube krátká inspirativní videa, která často začínala slovy: „Dobré ráno, moji nádherní králové a královny.“

Dnes se modlím a děkuji Bohu. Rozhodně mu neděkuji jen proto, že mám dnes narozeniny, ale děkuji mu za to, jak jsem vyrůstala, za nejrůznější věci, které v mém životě za ta léta udělal. Prostě se ohlížím na těch osmadvacet let, jež jsem na světě, a na všechno, co mi ukázal. Přestože jsem dělala chyby, hrozné chyby, pořád mě miluje, a chci vám, moji králové a královny, kteří jste tam venku, říct, že stále miluje i vás.1

Blandová místo na Prairie View dostala. Byla nadšená. Plánovala, že si tam také udělá magisterský titul z politologie. Odpoledne 10. července si z univerzity vyrazila do obchodu s potravinami, a když zabočila doprava na hlavní silnici vedoucí kolem kampusu Prairie View, zastavil ji policista. Jmenoval se Brian Encinia: běloch, krátké tmavé vlasy, třicet let. Choval se zdvořile – alespoň zpočátku. Sdělil jí, že když přejížděla z pruhu do pruhu, nedala znamení o změně směru jízdy. Kladl jí otázky. Blandová na ně odpovídala. Potom si zapálila cigaretu a Encinia ji požádal, aby ji uhasila.

Následující komunikaci zaznamenala videokamera na policistově palubní desce. V té či oné podobě má na YouTube několik milionů zhlédnutí.2

Blandová: Jsem ve svém autě. Proč bych tu cigaretu měla uhasit?

Encinia: Dobře, můžete si vystoupit.

Blandová: Nemusím vystoupit ze svého auta.

Encinia: Vystupte z auta.

Blandová: Proč bych…

Encinia: Vystupte z auta!

Blandová: Ne, na to nemáte právo. Nemáte právo to udělat.

Encinia: Vystupte z auta.

Blandová: Na to nemáte právo. Nemáte právo tohle dělat.

Encinia: Mám na to právo, nyní si vystupte, nebo vás vytáhnu.

Blandová: Odmítám s vámi mluvit, kromě toho, že se identifikuju. [nezřetelné] Chcete mě vytáhnout kvůli tomu, že jsem nepoužila směrové světlo?

Encinia: Vystupte si, nebo vás vytáhnu. Vyzývám vás jménem zákona. Okamžitě vystupte, nebo vás vytáhnu.

Blandová: A já zavolám svému právníkovi.3

Blandová a Encinia v tom pokračují nepříjemně dlouho. Emoce nabírají na intenzitě.

Encinia: Já vás odtamtud vyrvu. [Natahuje se do auta.]

Blandová: Dobře, takže vy mě vytáhnete z mého auta? OK, dobře.

Encinia: [volá posily] 2547.

Blandová: Tak do toho.

Encinia: Jo, taky že to udělám. [Popadne Blandovou.]

Blandová: Nedotýkejte se mě!

Encinia: Vystupte z auta!

Blandová: Nedotýkejte se mě. Nedotýkejte se mě! Nejsem zatčená, nemáte právo tahat mě z auta.

Encinia: Jste zatčena!

Blandová: Jsem zatčena? Za co? Za co? Za co?

Encinia: [do vysílačky] 2547 silnice FM 1098. [nezřetelné] Pošlete sem další jednotku. [K Blandové] Vystupte z auta! Okamžitě vystupte z auta!

Blandová: Proč bych měla být zatčená? Chcete mi dát pokutu za to, že jsem nepoužila…

Encinia: Řekl jsem, ať vystoupíte z auta!

Blandová: Proč bych měla být zatčená? Právě jste otevřel –

Encinia: Dal jsem vám zákonnou výzvu. Vyvleču vás ven.

Blandová: Takže mi vyhrožujete vyvlečením z mého vlastního auta?

Encinia: Vystupte z auta!

Blandová: A potom mě [nezřetelné]?

Encinia: Naperu to do vás! Vystupte! Hned! [Vytahuje paralyzér a namíří na Blandovou.]

Blandová: Hej. Hej. [Blandová opouští auto.]

Encinia: Vystupte. Hned. Vystupte z auta!

Blandová: Za to, že jsem nepoužila blinkr? To všechno děláte, protože jsem nepoužila blinkr?

Blandová byla zatčena a vzata do vazby. O tři dny později spáchala v cele sebevraždu.4

2.

Případ Sandry Blandové se odehrál během podivného mezidobí amerického veřejného života. To začalo koncem léta 2014, kdy ve Fergusonu v Missouri zastřelil policista osmnáctiletého černocha Michaela Browna, který údajně ukradl krabičku cigaret z prodejny se smíšeným zbožím.5 V následujících letech probíhal jeden ostře sledovaný případ policejního násilí vůči černochům za druhým. Po celé zemi propukaly protesty a nepokoje. Zrodilo se hnutí za občanská práva Black Lives Matter. Na nějakou dobu se téma stalo mezi Američany předmětem živých debat. Možná si ještě vybavíte jméno někoho z těch, kdo se objevili ve zprávách. V Baltimoru byl kvůli nošení kapesního nože zatčen mladý černoch Freddie Gray, který upadl do kómatu v zadní části policejní dodávky. Nedaleko Minneapolisu policista zastavil auto, jež řídil mladý černoch Philando Castile, a mladíka, který mu podával doklad o pojištění, z nevysvětlitelných důvodů sedmkrát střelil. V New Yorku oslovila skupina policistů černocha jménem Eric Garner kvůli podezření, že nelegálně prodával cigarety, a při následné potyčce ho zardousila. V severokarolínském North Charlestonu byl kvůli nefungujícímu koncovému světlu zastaven černoch Walter Scott, který vyběhl z auta, načež ho zezadu zastřelil bělošský policista. Scott byl zabit 4. dubna 2015.6 Sandra Blandová mu věnovala jednu epizodu „Sandy Speaks“.

Dobré ráno, mí nádherní králové a královny. Nejsem rasistka. Vyrostla jsem ve Villa Parku v Illinois. Byla jsem jediná černoška ve skupině bílých roztleskávaček… Černoši, v tomto světě nikdy nebudete úspěšní, dokud se nenaučíte, jak vycházet s bělochy. Chtěla bych, aby běloši tam venku opravdu pochopili, že my černoši děláme všechno, co je v našich silách… a nemůžeme se nenaštvat, když jsme svědky situací, kdy je zjevné, že na životě černocha nezáleží. Pro ty z vás, kteří se ptáte, proč utíkal, zatraceně, ve zprávách z poslední doby jsme viděli, že můžete stát, můžete se policajtům vzdát, a oni vás přesto zastřelí.7

O tři měsíce později zemřela i ona.

Kniha Proč si nerozumíme je pokusem pochopit, co se tehdy u krajnice silnice na texaském venkově opravdu stalo.

Proč psát knihu o nevydařené dopravní kontrole? Poněvadž diskuse, kterou uvedená série případů zažehla, byla hluboce neuspokojivá. Jedna strana debatovala o rasismu – na případ se dívala z výšky několika kilometrů. Druhá lupou zkoumala každičký detail každého případu. Jaký byl ten policista? Co přesně udělal? Jedna strana viděla les, ale žádný strom. Druhá pro stromy neviděla les.

Obě strany měly svým způsobem pravdu. Předsudky a nekompetentnost hrají při vysvětlování sociální dysfunkce ve Spojených státech důležitou roli. Jenže co si s těmito diagnózami počít kromě zcela upřímného slibu, že se pokusíte do budoucna zlepšit? Existují špatní policisté. Existují policisté s předsudky. Konzervativci dávají přednost prvnímu vysvětlení, liberálové druhému. Ve výsledku se obě strany navzájem vykrátí. Policisté v Americe dál zabíjejí lidi, ale tato úmrtí už ve zprávách nerezonují. Mám podezření, že jste se nejspíš museli na chvilku zamyslet, než jste si vzpomněli, kdo Sandra Blandová byla. Po nějaké době tato kontroverzní témata obvykle odložíme stranou a přesuneme se k něčemu jinému.

Já se k něčemu jinému přesouvat nechci.

3.

V 16. století se evropské národy a státy zapojily do bezmála sedmdesáti válek. Dánové bojovali se Švédy, Poláci s Řádem německých rytířů, Osmané s Benátčany, Španělé s Francouzi… a tak dále. Pokud v tomto nekonečném konfliktu existoval jednotící prvek, pak že bitvy spolu v naprosté většině případů sváděli sousedi. Bojovali jste s člověkem, který žil hned za hranicemi a který tam byl odjakživa. Nebo jste bojovali s někým uvnitř vlastních hranic: v Osmanské občanské válce započaté roku 1509 spolu válčili dva bratři. Většinu historie lidstva se různá setkání – nepřátelská či nikoli – jen výjimečně odehrávala mezi cizími lidmi. Lidé, jež jste potkali a s nimiž jste válčili, často věřili ve stejného Boha jako vy, stavěli stejné budovy, jejich města měla totéž uspořádání jako ta vaše a ve válkách bojovali stejnými zbraněmi podle týchž pravidel.

Nejkrvavější konflikt 16. století ale do tohoto vzorce nezapadal. Když se španělský conquistador Hernán Cortés setkal s aztéckým vládcem Moctezumou II., ani jedna strana o té druhé nic nevěděla.8

Cortés se v Mexiku vylodil v únoru 1519, pomalu postupoval do vnitrozemí a blížil se k hlavnímu městu Aztéků Tenochtitlánu. Když tam on a jeho armáda dorazili, pociťovali úctu. Tenochtitlán skýtal mimořádnou podívanou – byl daleko větší a impozantnější než jakékoli město, které Cortés a jeho muži viděli doma ve Španělsku. Nacházel se na ostrově, s pevninou ho pojily mosty a protínaly jej kanály. Měl majestátní bulváry, propracované akvadukty, prosperující tržiště, chrámy se zářivě bílým štukem, veřejné zahrady, a dokonce i zoo. Byl perfektně uklizený, což na někoho, kdo vyrostl ve špíně středověkých evropských měst, muselo působit skoro až zázračně.

„Když jsme uviděli tolik měst a vesnic postavených ve vodě a další velká města na suché zemi, ohromilo nás to a připadalo nám to jako kouzlo,“ vzpomínal jeden z Cortésových důstojníků Bernal Díaz del Castillo.9 „Někteří z našich vojáků se ptali, jestli se nám to celé jen nezdálo? … Nevím, jak to popsat, jelikož jsme tam viděli věci, o jakých jsme nikdy dřív neslyšeli, ani je neviděli, a dokonce o nich ani nesnili.“

U bran Tenochtitlánu byli Španělé přivítáni shromážděním aztéckých náčelníků a následně uvedeni k Moctezumovi. Jednalo se o postavu až fantaskní majestátnosti, přinesenou na nosítkách vyšívaných zlatem a stříbrem a ozdobených květy a drahými kameny. Jeden z jeho dvořanů vystoupil před procesí a zametl zem. Cortés sesedl z koně. Moctezumova nosítka byla postavena na zem. Cortés se jako správný Španěl pokusil vládce Aztéků obejmout – zadrželi jej však Moctezumovi sloužící. Moctezumu nikdo neobjímá. Místo toho se oba muži navzájem uklonili.

„Jsi-liž on? Jsi Moctezuma?“

Moctezuma odpověděl: „Ano, jsem on.“10

Žádný Evropan do Mexika ještě nikdy nevkročil. Žádný Azték nikdy nepotkal Evropana. Cortés o Aztécích nevěděl nic, vyjma toho, že pociťoval bázeň před jejich bohatstvím a mimořádným městem, jež postavili. Moctezuma nevěděl nic o Cortésovi, vyjma toho, že s ohromnou troufalostí vstoupil do aztéckého království, ozbrojený podivnými zbraněmi a velkými, záhadnými zvířaty – koňmi – které Aztékové nikdy předtím neviděli.

Není divu, že setkání Cortése a Moctezumy historiky celá staletí fascinovalo. V době před 500 lety, kdy začali badatelé cestovat napříč oceány a podnikat smělé výpravy do dříve neznámých oblastí, se zrodil zcela nový druh setkávání. Cortés a Moctezuma spolu chtěli hovořit, přestože se navzájem neznali. Když se Cortés Moctezumy zeptal „Jsi-liž on?“, neřekl ta slova přímo on. Cortés uměl pouze španělsky. Přivedl s sebou dva překladatele. Jedním byla indiánka jménem Malinche, kterou Španělé zajali o několik měsíců dříve. Znala jazyk Aztéků nahuatl a mayštinu, jazyk mexické oblasti, kde Cortés svou cestu započal. Cortése doprovázel ještě španělský kněz Gerónimo del Aguilar, jenž ztroskotal na Yucatanu a naučil se mayštinu, zatímco tam pobýval. Cortés tedy mluvil k Aguilarovi. Aguilar to přeložil do mayštiny pro Malinche. A Malinche mayštinu přeložila do nahuatlu pro Moctezumu. A když Moctezuma odpověděl „Ano, jsem,“ proběhl překladatelský řetězec zase opačným směrem. Snadná konverzace z očí do očí, na kterou byl každý celý život zvyklý, se najednou zoufale zkomplikovala.[*]

Cortés byl doveden do jednoho z Moctezumových paláců – Aguilar jej později popsal jako místo, kde byl „nespočet pokojů, předsíní, oslnivých chodeb, matrací s velkými pokrývkami, polštářů z kůže a lýkových vláken, kvalitních peřin a úžasně bílých kožešinových rouch“.12 Po večeři se Moctezuma ke Cortésovi a jeho mužům znovu připojil a pronesl řeč. Okamžitě zavládl zmatek. Španělé proslov pochopili tak, že Moctezuma jím činí podivuhodné přiznání: pokládá Cortése za boha, naplnění dávného proroctví, podle nějž se jednoho dne z východu vrátí vyhnaný bůh. A proto se Moctezuma před Cortésem sklání. Snadno si představíme Cortésovu reakci: velkolepé město bylo teď fakticky jeho.

Měl však Moctezuma na mysli právě toto? Nahuatl, jazyk Aztéků, obsahoval zdvořilostní slovesný způsob. Příslušníci královské vrstvy používali při mluvě kód založený na kulturní tradici, jež přikazovala, aby mocní dávali svůj status najevo propracovanou falešnou pokorou. Historik Matthew Restall podotýká, že výraz, který v nahuatlu znamená vznešený, je téměř totožný se slovem pro dítě. Když o sobě vládce jako Moctezuma mluvil jako o malém a slabém, ve skutečnosti nenápadně upozorňoval na fakt, že je obdivovaný a mocný.

„Je zřejmé, že adekvátní překlad takového jazyka je nemožný,“ píše Restall:

Mluvčí byl často nucen prohlásit opak toho, co měl doopravdy na mysli. Skutečný význam byl mnohdy vtištěný v používání zdvořilostního jazyka. Odebrání těchto nuancí při překladu a zkomolení vzniklé využitím vícera tlumočníků nemělo za následek jen nízkou pravděpodobnost, že bude Moctezumova řeč pochopena, ale bylo také dost dobře možné, že se její význam zcela překroutí. V tomto případě Moctezumova řeč neznamenala jeho kapitulaci, nýbrž přijetí kapitulace Španělů.

Ze středoškolských hodin dějepisu si pravděpodobně pamatujete, jak setkání Moctezumy s Cortésem dopadlo. Moctezuma byl Cortésem vzat jako rukojmí a nakonec zavražděn. Obě strany spolu vstoupily do války. Zemřelo nejméně dvacet milionů Aztéků, ať už přímo rukou Španělů, nebo nepřímo v důsledku zavlečených chorob. Tenochtitlán byl zničen. Cortésův vpád do Mexika zvěstoval éru katastrofické koloniální expanze. Byl to také počátek nového a výrazně moderního vzorce společenského interagování. Dnes jsme neustále v kontaktu s lidmi, jejichž předpoklady, stanoviska a zázemí se liší od těch našich. Současný svět se příliš nepodobá světu dvou bratrů, kteří se znesvářili kvůli vládě nad Osmanskou říší. Je to svět Moctezumy a Cortése, kteří se snaží si navzájem porozumět přes řadu překladatelů. Kniha Proč si nerozumíme se zabývá tím, proč nám toto překládání tak nejde.13

Každá z následujících kapitol se zabývá různými aspekty mluvení s cizími lidmi. O mnoha případech jste slyšeli – jsou převzaté ze zpráv. Na Stanfordově univerzitě v severní Kalifornii se například student prvního ročníku Brock Turner setkal na večírku s jednou ženou a večer zakončil v policejní vazbě. Jerry Sandusky, bývalý asistent trenéra školního fotbalového týmu na Pensylvánské státní univerzitě, byl soudem shledán vinným z pedofilie a rektor školy včetně dvou jeho hlavních asistentů spoluvinným. Dočtete se o špionce, která se celé roky pohybovala na nejvyšších místech Pentagonu, o muži, jenž zapříčinil pád Bernieho Madoffa (správce investičních fondů), o chybném odsouzení americké výměnné studentky Amandy Knoxové a o sebevraždě básnířky Sylvie Plathové.

Ve všech těchto případech byly zainteresované strany odkázány na soubor strategií, jak překládat slova a úmysly někoho jiného. A v každém z nich se něco zásadně pokazilo. V naší knize se pokusíme těmto strategiím porozumět – analyzovat je, posoudit je, odhalit, kde se vzaly, a zjistit, jak je napravit. V závěru knihy se vrátíme k Sandře Blandové, jelikož na tomto setkání na okraji silnice je něco, co by nás mělo znepokojovat. Zamyslete se nad tím, jak nelítostné bylo. Sandra Blandová nebyla někdo, koho by Brian Encinia znal ze sousedství. To by bylo snadné: Sandy! Jak se máš? Příště buď trochu opatrnější. Místo toho tu máme Blandovou z Chicaga a Enciniu z Texasu, jednoho muže a jednu ženu, jeden je bílý, druhá černá, jeden je policista, druhá civilistka, jeden ozbrojený a druhá neozbrojená. Jeden byl pro druhého cizím člověkem. Kdybychom byli jako společnost ohleduplnější – kdybychom byli ochotní zpytovat svědomí ohledně toho, jak přistupujeme k cizím lidem a jak jim rozumíme – neskončila by Blandová mrtvá v texaské vězeňské cele.

Pro začátek mám však dvě otázky – dvě záhady ohledně cizích lidí – pramenící z příběhu, který před mnoha lety vyprávěl muž jménem Florentino Aspillaga v německé výslechové místnosti.

* Představu, že Moctezuma považoval Cortése za boha, jednoznačně vyvrátila historička Camilla Townsendová i další badatelé. 11 Townsendová prohlašuje, že šlo patrně o nedorozumění, jež vyplynulo z faktu, že Nahuové označovali Cortése a jeho muže slovem teotl, což Španělé překládali jako bůh. Townsendová však tvrdí, že to slovo používali pouze proto, že „Španěle nějak nazývat museli a nebylo vůbec jasné, co by tím slovem mělo být… ve světě Nahuů se osoba do té doby vždy označovala podle konkrétní vesnice či městského státu, nebo konkrétněji podle toho, jakou plnila společenskou roli (výběrčí daní, princ, sluha). Nově příchozí nikam nezapadali.“

ČÁST I.

ŠPIONI A DIPLOMATÉ: DVĚ ZÁHADY

Kapitola 1.

Pomsta Fidela Castra

1.

Posledním služebním přidělením Florentina Aspillagy byla Bratislava v tehdejším Československu. Bylo to v roce 1987, dva roky před pádem železné opony. Aspillaga vedl poradenskou firmu jménem Cuba Tecnica, o níž se předpokládalo, že má co do činění s obchodem. Neměla. Obchod byl jen zástěrka. Aspillaga byl vysoce postaveným důstojníkem kubánské Ústřední zpravodajské služby.

V roce 1985 byl Aspillaga oceněn jako zpravodajský důstojník kubánských výzvědných služeb. Obdržel pochvalný dopis psaný rukou samotného Fidela Castra. Své zemi sloužil s vyznamenáním v Moskvě, Angole a Nikaragui. Byl hvězda. Z Bratislavy řídil kubánskou síť agentů v celém regionu.

V určitý moment se však během jeho stabilního vzestupu v kubánské rozvědce dostavilo rozčarování. Když sledoval Castra, jak pronáší řeč v Angole a oslavuje tamní komunistickou revoluci, arogance a narcisismus kubánského vůdce ho šokovaly. V době převelení do Bratislavy Aspillagovy pochybnosti zesílily.

Plánoval, že 6. července 1987 zběhne. Byl to důmyslný vtip pro zasvěcence. Na 6. července připadalo výročí založení kubánského Ministerstva vnitra – všemocného úřadu, který řídil státní zpravodajské služby. Pokud člověk pracoval pro Ústřední zpravodajskou službu, zpravidla 6. července slavil. Konaly se proslovy, recepce či slavnosti na počest kubánského špionážního aparátu. Aspillaga chtěl, aby jeho zrada ranila.

V parku v centru Bratislavy se setkal se svou přítelkyní Martou. Byla sobota odpoledne. Marta byla také Kubánka a spolu s tisíci krajany pracovala jako zahraniční dělnice v československé továrně. Jako všichni Kubánci v jejím postavení měla i ona cestovní pas uložený na kubánském velvyslanectví v Praze. Aspillaga ji musel přes hranice propašovat. Vlastnil služební mazdu. Z kufru vyndal rezervní pneumatiku, do podlahy vyvrtal větrací otvor a řekl přítelkyni, aby si vlezla dovnitř.

Východní část Evropy byla tehdy stále oddělena od zbytku kontinentu. Možnosti cestovat z Východu na Západ byly velmi omezené. Bratislava se však nachází kousek autem od Vídně a Aspillaga cestu už dříve absolvoval. Měl diplomatický pas a na hranicích ho dobře znali. Stráže na něj jen mávly a nechaly ho projet.

Ve Vídni Marta a Aspillaga z mazdy vystoupili, zastavili si taxi a dorazili k ambasádě Spojených států. Byla sobota večer. Všichni výše postavení zaměstnanci byli doma. Aspillaga však na sebe pozornost stráží upoutal snadno: „Jsem řídící důstojník kubánské výzvědné služby. Jsem comandante rozvědky.“1

Ve špionážní branži je Aspillagův příchod na vídeňskou ambasádu známý jako „walk-in“, tedy něco jako nečekaná návštěva: výraz se používá, když se představitel zpravodajské služby jednoho státu neočekávaně objeví u dveří rozvědky státu jiného. Florentino „Tiny“ Aspillaga byl jedním z nejvýznamnějších „walk-in“ agentů studené války. To, co věděl o Kubě – a jejím blízkém spojenci, Sovětském svazu – bylo natolik citlivé, že bývalí zaměstnavatelé z kubánské zpravodajské služby jej po jeho zběhnutí vystopovali a dvakrát se ho pokusili zabít. Dvakrát jim vyklouzl. Od té doby byl Aspillaga spatřen pouze jednou. Postaral se o to Brian Latell, jenž po mnoho let vedl latinskoamerickou sekci CIA.

Latell dostal tip od tajného agenta, který působil jako Aspillagův prostředník. Latell se s prostředníkem sešel v restauraci Coral Gables na okraji Miami. Zde dostal pokyny k setkání na jiném místě, blíž tomu, kde pod novou identitou žil Aspillaga. Latell si pronajal apartmá v hotelu, neznámo kde, a čekal, až Tiny dorazí.

„Je mladší než já. Mně je sedmdesát pět. On dnes bude pokročilý šedesátník,“ pronesl Latell, když na schůzku vzpomínal. „Měl však velké zdravotní problémy. Řekl bych, že být zběh a žít pod novou identitou je tvrdé.“

Přestože Aspillagův zdravotní stav nebyl dobrý, bylo podle Latella zjevné, jaký ten člověk musel být v mladším věku: charismatický, štíhlý, s aurou pompéznosti, chutí riskovat a činit velkolepá, citově zabarvená gesta. Když Aspillaga do hotelového apartmá dorazil, nesl s sebou krabici. Položil ji na stůl a obrátil se k Latellovi.

„Tohle jsou paměti, které jsem sepsal brzy poté, co jsem zběhl,“ řekl. „Chci, aby byly u vás.“

V krabici, na stránkách s Aspillagovými vzpomínkami, byl příběh, který nedával žádný smysl.

2.

Poté co se dramaticky zjevil před americkou ambasádou ve Vídni, byl Aspillaga dopraven na základnu armády Spojených států v Německu, kde ho vyslechli. Tehdy americká rozvědka na Kubě operovala v Havaně mimo takzvanou zájmovou sekci Spojených států, pod švýcarskou vlajkou. (Podobně působila kubánská delegace ve Spojených státech.) Než výslech začal, vznesl Aspillaga požadavek: chtěl se osobně setkat s jedním z bývalých velitelů havanské sekce CIA, který byl kubánské rozvědce znám jako „el Alpinista“ neboli Horolezec.2

Horolezec sloužil úřadu po celém světě. Dokumenty získané po pádu Berlínské zdi od KGB a východoněmecké tajné policie odhalily, že obě organizace své agenty o Horolezci učily. Jeho špionážní praktiky byly bezchybné. Příslušníci sovětské výzvědné služby se ho kdysi pokusili zlanařit: doslova před něj postavili pytle s penězi. Mávl rukou a vysmál se jim. Horolezec byl nepodplatitelný. Mluvil španělsky jako Kubánec. Byl Aspillagovým vzorem. Aspillaga se s ním chtěl setkat tváří v tvář.

„Byl jsem pracovně v jiné zemi, když mi přišla zpráva, abych pospíchal do Frankfurtu,“ vzpomíná Horolezec. (Ačkoli už od CIA dávno odešel, stále preferuje, aby se mu říkalo přezdívkou.) „Ve Frankfurtu jsme měli ústředí pro práci s přeběhlíky. Řekli mi, že na ambasádu ve Vídni přišel nějaký muž. Přijel autem z Československa a v kufru přivezl svou přítelkyni. Zběhl, a trval na tom, že se mnou musí mluvit. Přišlo mi to trochu praštěné.“

El Alpinista šel rovnou do výslechového centra. „V obývacím pokoji tam seděli čtyři řídící důstojníci,“ vzpomíná. „Řekli mi, že Aspillaga je vzadu v ložnici a miluje se s přítelkyní, což se ostatně dělo nepřetržitě od chvíle, kdy dorazili do bezpečného úkrytu. Potom jsem šel dovnitř a promluvil si s ním. Byl vyzáblý a špatně oblečený, jak tehdy Východoevropané a Kubánci bývali. Trochu zanedbaný. Okamžitě ale bylo vidět, že je to velice inteligentní člověk.“

Když Horolezec vstoupil, neřekl Aspillagovi, kdo je. Chtěl být opatrný: Aspillaga byl velkou neznámou. Trvalo jen pár minut, než Aspillaga uhodl, jak se věci mají. Po počátečním šoku přišel smích. Oba muži se po kubánsku objali.

„Několik minut jsme si povídali a pak jsme přešli k podrobnostem. Kdykoli tyhlety chlapíky vyslýcháte, potřebujete někoho, kdo potvrdí jejich dobré úmysly,“ prohlásil Horolezec. „Tak jsem se ho jednoduše zeptal, co mi může říct o činnosti [kubánské výzvědné služby].“

Tehdy Aspillaga vyjevil šokující novinu, která ho zpoza železné opony k branám vídeňské ambasády přivedla. CIA měla na Kubě síť špionů: svědomitá hlášení, jež svým řídícím důstojníkům podávali, pomáhala Američanům poznat nepřítele. Aspillaga jednoho z nich jmenoval a řekl: „Je to dvojitý agent. Pracuje pro nás.“ V místnosti zavládl úžas. Neměli o tom ani tušení. Jenže Aspillaga pokračoval. Jmenoval dalšího špiona. „I to je dvojitý agent.“ Pak dalšího a dalšího. Znal jména, podrobnosti, přesné informace. Ten chlapík, kterého jste zverbovali na lodi v Antverpách. Ten malý tlustý chlapík s knírem? Tak to je dvojitý agent. Ten další chlap, ten jak pokulhává a pracuje pro ministerstvo obrany? Dvojitý agent. V podobném duchu mluvil dál, dokud neuvedl desítky jmen – prakticky celý americký seznam tajných agentů na Kubě.3 Všichni pracovali pro Havanu a CIA podsouvali informace, které přichystali samotní Kubánci.

„Seděl jsem tam a dělal si poznámky,“ řekl Horolezec. „Snažil jsem se nedat najevo žádné emoce. Tak nás to učili. Ale srdce mi bilo jako splašené.“

Aspillaga mluvil o Horolezcových lidech, špionech, s nimiž Horolezec pracoval, když ho jako mladého a ambiciózního zpravodajského důstojníka odveleli na Kubu. Během prvního pobytu na Havaně nutil své zdroje tvrdě dřít a doloval z nich informace. „Pokud máte v prezidentské kanceláři nějakého státu nasazeného agenta, ale nemůžete s ním mluvit, není vám k ničemu,“ prohlásil Horolezec. „Zastával jsem zásadu, že je lepší komunikovat a něco získat, než čekat šest měsíců nebo rok, dokud se agent nepřesune někam jinam.“ Teď se ovšem ukázalo, že to celé byla bouda. „Musím přiznat, že jsem Kubu strašně nenáviděl a dělalo mi velké potěšení tahat místní za nos,“ řekl sklesle. „Ukázalo se však, že jsem to nebyl já, kdo někoho tahal za nos. Byl to pro mě docela šok.“

Horolezec nastoupil do vojenského letadla a s Aspillagou odletěli rovnou na Andrewsovu leteckou základnu nedaleko Washingtonu, D.C., kde se setkali s vedením latinskoamerické divize. Vzpomíná si, že „kubánská sekce zareagovala naprostým šokem a zděšením. Zkrátka nemohli uvěřit, že si tolik let vedli tak mizerně. Bylo to zarážející.“

A bylo ještě hůř. Když se Fidel Castro doslechl, že Aspillaga agenty CIA o jejich potupení informoval, rozhodl se do ran přisypat sůl. Nejprve shromáždil celou plejádu imaginárních agentů CIA a předvedl je během vítězné jízdy po celé Kubě. Potom do kubánské televize vypustil podivuhodný jedenáctidílný dokument nazvaný La Guerra de la CIA contra Cuba – Válka CIA proti Kubě. Ukázalo se, že kubánská výzvědná služba natáčela a zaznamenávala všechno, co CIA v její zemi posledních deset let dělala – jako kdyby Kubánci natáčeli reality show, něco jako Kdo přežije: Havanské vydání. Video mělo překvapivě dobrou kvalitu. Nechyběly záběry zblízka a záběry jako z filmu. Zvuk byl dokonale čistý: Kubánci museli mít o každém místě setkání informace a poslat techniky, aby tam nainstalovali zvuková zařízení.

Na obrazovce byli jmenovaní důstojníci CIA, o nichž se předpokládalo, že jsou v perfektním utajení. Video zachycovalo každý špičkový přístroj CIA: radiové vysílače schované v piknikových koších a kufřících. Bylo tu podrobně popsáno, na jakých lavičkách v parku důstojníci CIA seděli, když mluvili se svými zdroji, a jak CIA dávala kontaktům tajné signály pomocí různobarevných triček.4 Jeden dlouhý záběr zobrazoval důstojníka CIA, jak cpe hotovost a pokyny do velkého plastového „kamene“, další důstojníka CIA, který do rozbitého auta na vrakovišti v Pinar del Rio ukrýval tajné dokumenty pro agenty, a třetí důstojníka hledajícího ve vysoké trávě u silnice balíček, zatímco jeho žena netrpělivě čeká v autě.5 Drobnou roli si v dokumentu zahrál i Horolezec. Jeho nástupce však dopadl mnohem hůř. „Když ten televizní seriál vysílali,“ řekl Horolezec, „vypadalo to, jako by pro ně pracoval někdo, kdo má na rameni neustále posazenou kameru, kamkoli se vrtne.“

Když se o dokumentu doslechl šéf ústředí FBI v Miami, zavolal jednomu představiteli kubánské strany a požádal o kopii. Okamžitě bylo odesláno několik videokazet, ohleduplně nadabovaných do angličtiny. Nejrafinovanější výzvědná služba na světě byla pro smích.

3.

Právě to na příběhu Florentina Aspillagy nedávalo smysl. Jedna věc by byla, kdyby Kuba oklamala skupinu důchodců, jako to dělají podomní prodejci a jiní šmejdi. Jenže Kubánci přelstili CIA, organizaci, která bere otázku porozumění cizím lidem velmi vážně.

O každém dvojitém agentovi existovaly rozsáhlé spisy. Horolezec je všechny důkladně prošel. Nebyly tu žádné zjevné varovné signály. Stejně jako každá jiná rozvědka měla i CIA divizi – kontrarozvědku – jejíž prací bylo monitorovat vlastní činnost a pátrat po známkách vyzrazení. Co našla? Nic.[*]

Když se Latell na celou událost podíval s ročním odstupem, mohl jen pokrčit rameny a prohlásit, že Kubánci museli být opravdu dobří. „Udělali to znamenitě,“ řekl.

Myslím si, že dvojité agenty vybíral Fidel Castro a pak je použil jako návnadu. Vybral je opravdu chytře… Někteří byli trénovaní, aby dovedli klamat okolí. Jeden se tvářil jako úplný naiva, však víte… Byl to velmi prohnaný a dobře vycvičený zpravodajský důstojník… Působil strašně přitrouble. Jak by to mohl být dvojitý agent? Všechno to zosnoval Fidel. Mám pocit, že Fidel je z těch herců vůbec nejlepší.

Podle Horolezce byly prostě špionážní praktiky kubánské sekce CIA nedbalé. Předtím působil ve východní Evropě, kde čelil východním Němcům: zde, prohlásil, byla CIA daleko pečlivější.

Jaké ovšem byly výsledky CIA ve Východním Německu? Stejně špatné jako její výsledky na Kubě. Východoněmecký špion Markus Wolf ve svých pamětech po pádu Berlínské zdi napsal, že do konce 80. let

jsme byli v záviděníhodné situaci, neboť jsme věděli, že na území Východního Německa nepůsobí ani jeden agent CIA, který by se nestal dvojitým agentem nebo by pro nás nepracoval od samého začátku. Všichni Američanům na základě našich pokynů doručovali důkladně zvolené informace a dezinformace.6

V údajně pečlivé východoevropské divizi ve skutečnosti došlo k jednomu z největších narušení za celou studenou válku. Ukázalo se, že Aldrich Ames, jeden z nejvýše postavených důstojníků CIA zodpovědný za sovětskou kontrarozvědnou sekci, pracuje pro Sovětský svaz. Informace, jež vyzradil, vedly k chycení a popravě mnoha amerických špionů v Rusku. El Alpinista ho znal. Každý, kdo v CIA měl vysoké postavení, ho znal. „Neměl jsem o něm nijak valné mínění,“ řekl Horolezec, „protože jsem věděl, že je to líný opilec.“ On a ani jeho kolegové však Amese nikdy nepodezírali ze zrady. „Pro staré mazáky bylo nemyslitelné, že by jednoho z nich mohla zlákat protistrana, jako se to stalo u Amese,“ řekl. „Všechny nás zaskočilo, že jeden z nás dokázal takhle zradit.“

Horolezec byl jedním z nejnadanějších lidí v jedné z nejsofistikovanějších institucí na světě. Přesto třikrát zakusil ponižující prozrazení – jednou se o to postaral Fidel Castro, podruhé východní Němci, a nakonec líný opilec přímo v ústředí CIA. A pokud se dají naprosto oklamat i ti nejlepší pracovníci CIA, a navíc tolikrát, co potom my ostatní?

Záhada číslo jedna: Proč nepoznáme, když nám cizí člověk lže přímo do očí?

* CIA své agenty běžně podrobuje testům na detektoru lži, a to právě proto, aby se ochránila před zradou, o níž hovořil Aspillaga. Kdykoli některý z jejích kubánských špionů ostrov opustil, CIA se s ním tajně setkala někde v hotelu a podrobila ho testu na detektoru lži. Někdy Kubánci prošli. Šéf divize, která měla testy na starosti, osobně posvětil pravdomluvnost šesti lidí, u nichž se nakonec ukázalo, že byli dvojitými agenty. Jindy ale Kubánci neprošli. Co se však stalo, když neuspěli? Lidé řídící kubánskou sekci to nechali plavat. Jeden z bývalých polygrafistů CIA John Sullivan vzpomíná, jak si ho pozvali na schůzku poté, co jeho skupina odmítla příliš mnoho kubánských agentů. „Vlítli na nás,“ prohlásil Sullivan. „Nemilosrdně nám vynadali… Všichni ti řídící důstojníci říkali: ‚Chlapi, vy prostě nevíte, co děláte,‘ a tak dále a tak podobně. ‚Vy byste nenechali projít ani Matku Terezu.‘ Myslím, že se chovali opravdu hodně, hodně ošklivě.“

Ale můžete jim to vyčítat? Řídící důstojníci se rozhodli vyměnit jednu metodu, jak porozumět cizím lidem (připojit je k detektoru lži), za jinou: svůj vlastní úsudek. A to dává dokonalý smysl.

Polygrafie je, mírně řečeno, nepřesná. Řídící důstojníci znali agenty řadu let: setkávali se s nimi, mluvili s nimi, analyzovali kvalitu odevzdaných zpráv. Posudek zkušeného odborníka, utvářený v průběhu mnoha let, by přece měl být přesnější než výsledky spěšného setkání v hotelovém pokoji, ne? Jenže nebyl.

„Spousta našich řídících důstojníků si myslela: ‚Jsem příliš dobrý, než aby mě oblafli,‘“ řekl Sullivan. „Jeden důstojník, který mi utkvěl v paměti – a byl to hodně, hodně dobrý řídící důstojník – byl považován za jednoho z nejlepších řídících důstojníků v CIA.“ Nepochybně mluvil o Horolezci. „Pěkně ho vypekli. Natočili ho, jak kontroluje mrtvou schránku. Bylo to šílené.“

Kapitola 2.

Poznávání Führera

1.

Večer 28. srpna 1938 zavolal Neville Chamberlain svému nejbližšímu poradci, aby se dostavil do Downing Street 10 na strategickou noční schůzku. Chamberlain byl něco málo přes rok britským premiérem. Předtím se živil jako obchodník a byl to praktický a upřímný muž, jehož zájmy a zkušenosti se omezovaly na domácí záležitosti. Teď však poprvé čelil zahraničněpolitické krizi. Týkala se Adolfa Hitlera, který stále útočněji hovořil o invazi do Sudet, německy mluvící části Československa.

Pokud by Německo vpadlo do Československa, skoro jistě by to znamenalo světovou válku, čemuž se Chamberlain chtěl zoufale vyhnout. Jenže Hitler se v posledních měsících držel zcela v ústraní a zbytek Evropy kvůli neprůhlednosti německých záměrů znervózněl. Chamberlain se rozhodl, že z té slepé uličky najde cestu ven. Nápadu, který toho večera přednesl svému poradci, přezdíval Plán Z. Byl přísně tajný. Později Chamberlain napsal, že jeho idea byla „tak nekonvenční a smělá, že [ministru zahraničí lordu] Halifaxovi poněkud vyrazila dech“. Chamberlain chtěl letět do Německa a sejít se s Hitlerem tváří v tvář.1

Na zoufalém období konce třicátých let, kdy Hitler zatahoval svět do války, bylo podivné mimo jiné to, jak málo světových lídrů německého vůdce osobně znalo.* Hitler byl záhadou. Franklin Roosevelt, který byl během Hitlerova vzestupu americkým prezidentem, se s ním nesetkal nikdy. Stejně tak sovětský vůdce Josif Stalin. Chamberlainův nástupce Winston Churchill se s ním téměř sešel, když v roce 1932 v Mnichově pracoval na své knize. Dvakrát si s Hitlerem dohodli setkání při čaji, nicméně ani v jednom případě Hitler na schůzku nedorazil.

Před válkou strávila s Hitlerem delší dobu pouze jedna skupina Angličanů, a sice britští aristokraté naklonění nacistické věci, kteří čas od času cestovali přes Lamanšský průliv, aby Führerovi vyjádřili úctu nebo se k němu připojili na slavnostech. („Když byl ve správném rozpoložení, dovedl být velmi zábavný,“ napsala ve svých pamětech fašistická socialistka Diana Mitfordová. V Mnichově s ním často večeřela. „Uměl úžasně vtipně napodobovat.“)3 Avšak to byly společenské rozhovory. Chamberlain se pokoušel zabránit světové válce a měl pocit, že by bylo přínosné posoudit Hitlera osobně. Šlo by se s Hitlerem domluvit? Věřit mu? Chamberlain to chtěl zjistit.

Ráno 14. září poslal britský velvyslanec v Německu telegram Hitlerovu ministru zahraničí, Joachimu von Ribbentropovi. Měl by Hitler zájem se setkat? Von Ribbentrop téhož dne odpověděl, že ano. Chamberlain byl mistrný politik s nadáním pro publicitu a zprávu nechal vychytrale uniknout na veřejnost. Vypravil se do Německa, aby zjistil, jestli dokáže zabránit válce. Po celé Británii vypukly oslavy. Průzkumy ukázaly, že podle názoru 70 procent obyvatel je jeho cesta „dobrá pro mír“. Podporu měl i u tisku. Z Berlína přišla od jednoho zahraničního korespondenta zpráva, že když se novinka rozkřikla, právě jedl v restauraci, načež celá místnost jako jeden muž povstala a všichni Chamberlainovi připili na zdraví.

Chamberlain opustil Londýn ráno 15. září. Letadlem nikdy předtím neletěl, ale zachoval klid i poté, co letadlo vletělo nedaleko Mnichova do bouřky. Na letišti se shromáždily tisíce lidí, aby ho přivítaly. Z letiště jej kolona čtrnácti mercedesů odvezla na nádraží, načež poobědval v Hitlerově osobním jídelním voze, zatímco vlakem mířil do hor k Führerovu útočišti v Berchtesgadenu. Dorazil tam v pět odpoledne. Hitler k němu přišel a potřásl mu rukou. Své první dojmy Chamberlain později dopodrobna vylíčil v dopise své sestře Idě:

V polovině schodů stál Führer, prostovlasý, oblečený v khaki soukenném kabátu s červenou páskou na rukávě, ozdobenou hákovým křížem, a s vojenským křížem na prsou. Na sobě měl černé kalhoty, jaké nosíváme večer, a na nohou černé šněrovací lakýrky. Vlasy má hnědé, nikoli černé, oči modré, výraz spíše nepříjemný, zejména v klidu, a celkově vypadá naprosto tuctově. V davu by si ho člověk vůbec nevšiml a považoval by ho za malíře pokojů, jímž ostatně také byl. 4

Hitler vyvedl Chamberlaina po schodech nahoru do své pracovny a hned za nimi šel tlumočník. Mluvili, občas vášnivě. „Jsem připravený čelit světové válce!“ vykřikl v jednu chvíli Hitler na Chamberlaina. Zcela jasně prohlásil, že se zmocní Sudet, bez ohledu na to, co si o tom svět myslí. Chamberlain chtěl vědět, jestli je to všechno , co Hitler chce. Ten řekl, že ano. Chamberlain se na něj dlouze a pevně podíval a rozhodl se, že mu bude věřit. V témže dopise sestře napsal, že podle toho, co se doslechl od lidí blízkých Hitlerovi, měl německý vůdce pocit, že vede konverzaci „s mužem“. Chamberlain pokračoval:

„Zkrátka se mi podařilo navázat určitý důvěrný vztah, což bylo mým cílem, a pokud jde o mě, navzdory tvrdosti a bezcitnosti v jeho tváři jsem nabyl dojmu, že je to člověk, na kterého se lze spolehnout, když dá své slovo.“

Následujícího rána odletěl Chamberlain zpátky do Anglie. Na Hestonském letišti pronesl přímo na letištní ploše krátký projev. „Včera odpoledne jsem dlouho diskutoval s Herr Hitlerem,“ řekl. „Jsem přesvědčen, že jsme oba plně porozuměli názoru toho druhého.“ Slíbil, že se bude konat další setkání, tentokrát blíže Anglii. „To aby si starý muž ušetřil další dlouhou cestu,“ řekl Chamberlain, po čemž, jak vzpomínali přítomní, následoval „smích a provolávání slávy“.

2.

Chamberlainovo vyjednávání s Hitlerem se obecně pokládá za jednu z největších pošetilostí druhé světové války. Hitler ho silně ovlivnil. Britský premiér se nechal porazit u vyjednávacího stolu. Mylně si vyložil Hitlerovy úmysly a nedokázal ho varovat, že pokud nedodrží své sliby, bude to mít vážné následky. Historie k Nevillu Chamberlainovi nebyla laskavá.

Za touto kritikou se však skrývá jedna záhada. Chamberlain letěl do Německa ještě dvakrát. S Hitlerem proseděl celé hodiny. Rozprávěli, přeli se, jedli spolu, procházeli se po okolí. Chamberlain byl v té době jediným vysokým představitelem Spojenců, jenž s Führerem strávil nějaký významnější čas. Pečlivě si všímal jeho chování. „Když jsem Hitlera viděl, zdálo se, že jeho vzhled a vystupování vysílají určité varovné signály,“ sdělil Chamberlain své sestře Hildě po další návštěvě Německa. Potom mu ale „potřásl oběma rukama, což si schovával pouze pro zvláštní projevy přátelství“. Když se premiér vrátil do Londýna, prohlásil, že na Führerovi neviděl „žádné známky vyšinutí, zato mnoho známek vzrušení“. Hitler nebyl blázen. Byl racionální, odhodlaný: „Má promyšlené, co chce, a zamýšlí to získat, přičemž za určitou hranicí nestrpí žádný odpor.“

Chamberlain se řídil stejným předpokladem jako my všichni, když se pokoušíme porozumět cizím lidem. Věříme, že informace získané při osobním setkání jsou mimořádně cenné. Nikdy byste nenajali slečnu na hlídání, aniž byste se s ní nejprve osobně nesetkali. Firmy nenajímají zaměstnance naslepo. Pozvou si je na důkladný pohovor, který někdy trvá hodiny v kuse a neomezuje se jen na jednu schůzku. Dělají to, co dělal Chamberlain: dívají se lidem do očí, pozorují jejich vystupování a chování a dojdou k nějakému závěru. Potřásl mi oběma rukama . Nicméně všechny dodatečné informace, které Chamberlain při osobním setkání s Hitlerem získal, mu jej nepomohly spatřit v jasnějším světle. Právě naopak.

Stalo se to proto, že byl naivní? Možná. Jeho zkušenosti se zahraniční politikou byly minimální. Jeden z jeho pozdějších kritiků jej přirovnal ke knězi, který poprvé vstupuje do hospody a nevnímá rozdíl „mezi společenským shromážděním a hospodským brajglem“.

Uvedený vzorec se však netýká pouze Chamberlaina. Spadl do něj i lord Halifax, jenž se stal ministrem zahraničí v Chamberlainově vládě. Halifax byl šlechtic a znamenitý student na Etonu a Oxfordu. V meziválečném období působil jako místokrál Indie, kde vedl brilantní jednání s Mahátmou Gándhím. Byl všechno, co Chamberlain ne: světaznalý, zkušený a velmi šarmantní intelektuál; muž tak odhodlaně zbožný, že mu Churchill přezdíval „svatý lišák“ (Holy Fox).

Halifax se vydal do Berlína na podzim 1937 a v Berchtesgadenu se sešel s německým vůdcem: vedle Chamberlaina byl jediným představitelem anglických vládnoucích kruhů, který s Führerem strávil nějaký čas. Jejich setkání nebylo nějakou bezvýznamnou diplomatickou audiencí. Začalo tím, že si Halifax spletl Hitlera s komorníkem a málem mu podal kabát. A pak byl Hitler na pět hodin Hitlerem: nasupeným uřvancem, který všem spílá a odbíhá od tématu. Hovořil o tom, jak moc nenávidí tisk. Mluvil o hrůzách komunismu. Slovy jiného britského diplomata Halifax představení poslouchal se „směsí úžasu, odporu a soucitu“.

Halifax pobyl v Německu pět dní. Sešel se se dvěma Hitlerovými nejvyššími ministry: Hermannem Göringem a Josephem Goebbelsem. Zúčastnil se večeře na britské ambasádě, kde se setkal s řadou vysoce postavených německých politiků a obchodníků. Když se vrátil domů, řekl, že to bylo „pro účely navázání kontaktu“ s německým vedením, což se těžko rozporuje. Taková činnost se od diplomata očekává. Osobní zkušenosti těchto lidí s Hitlerem mu poskytly cenné informace o Führerově náladovosti a sklonech k šikaně. Jaký byl však jeho konečný závěr? Že Hitler válku nechce a nebrání se vyjednávání o míru. O Halifaxovi si nikdo nemyslel, že by byl naivní, a přesto se při setkání s Hitlerem nechal oklamat stejně jako Chamberlain.5

Britským diplomatem, jenž s Hitlerem strávil nejvíc času, byl Nevile Henderson, velvyslanec Spojeného království v Německu. S Hitlerem se setkával opakovaně a chodil na jeho sjezdy. Führer pro něj měl přezdívku „Muž s karafiátem“, podle květiny, kterou elegantně oblečený Henderson vždycky nosil v klopě. 6 Poté co se začátkem září 1938 zúčastnil neblaze proslulého norimberského sjezdu, napsal Henderson v hlášení do Londýna, že Hitler působil natolik nenormálně, že „možná překročil hranici příčetnosti“. Henderson nebyl v Hitlerově područí. Myslel si však, že má Hitler s Československem hanebné záměry? Ne. Věřil, že Hitler „nenávidí válku, tak jako každý jiný“. 7 I on v něm četl zcela špatně. **

Zaslepenost Chamberlaina, Halifaxe a Hendersona se zcela liší od záhady číslo jedna z předchozí kapitoly. Ta spočívala v neschopnosti jinak inteligentních a zasvěcených lidí pochopit, kdy je někdo klame. V tomto případě jde o to, že někteří lidé se Hitlerem nechali ošálit, kdežto jiní ne. Záhada spočívá v tom, že skupina lidí, kteří byli oklamáni, jsou ti, o nichž bychom předpokládali, že oklamáni nebudou, kdežto ti, kteří viděli pravdu, byli lidé, o nichž bychom si mysleli, že oklamáni budou.

Například Winston Churchill ani na okamžik nevěřil, že by byl Hitler něco víc než prolhaný zločinec. Chamberlainovu cestu Churchill označil za „nejhloupější věc, jakou kdy kdo udělal“. O Hitlerovi však jen četl. Podobně prozíravý byl i Duff Cooper, jeden z ministrů Chamberlainovy vlády. Premiérovu líčení, jak se setkal s Hitlerem, naslouchal s hrůzou. Později na protest z vlády odešel. Znal Cooper Hitlera? Ne. S Führerem se sejít a zároveň ho prohlédnout dokázal pouze jeden vysoce postavený příslušník britských diplomatických služeb: Anthony Eden, který byl před Halifaxem ministrem zahraničí. Ale co všichni ostatní? Lidé, kteří měli o Hitlerovi pravdu, ho osobně prakticky neznali.9 A ti, kteří se v Hitlerovi mýlili, s ním mluvili celé hodiny.10

Samozřejmě to může být náhoda. Možná že byli Chamberlain a jeho kolegové z nějakého neznámého důvodu odhodlaní vidět Hitlera, tak jak ho vidět chtěli, bez ohledu na to, co jim říkaly jejich oči a uši. Jenže stejný matoucí vzor se objevuje všude.

3.

Soudce byl středního věku, vysoký, šedovlasý, s přízvukem, který jeho kořeny umisťoval přímo do Brooklynu. Říkejme mu Solomon. Jako soudce pracoval ve státě New York více než deset let. Nechoval se povýšenecky, ani nenaháněl hrůzu. Byl přemýšlivý a měl překvapivě vlídné způsoby.

Byl čtvrtek, což v jeho soudní síni obvykle znamenalo náročný den plný slyšení s obviněnými. Těmi byli lidé zatčení v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách kvůli podezření ze spáchání trestného činu. Právě strávili bezesnou noc v zadržovací cele a nyní je jednoho po druhém v poutech přiváděli do soudní síně. Seděli na nízké lavici za příčkou, přímo po Solomonově levici. Pokaždé když byl nějaký případ vyvolán, zřízenec Solomonovi podal složku s policejními záznamy o obviněném. Soudce je v rychlosti proletěl, aby se dostal do obrazu. Obviněný se postavil přímo před něj, s právníkem na jedné a okresním prokurátorem na druhé straně. Oba právní zástupci mluvili. Solomon poslouchal. Potom rozhodl, jestli bude obviněnému umožněno propuštění na kauci, a pokud ano, jak vysoká by měla být. Zaslouží si tento naprosto cizí člověk svobodu?

Později řekl, že nejtěžší případy se týkaly dětí. Do místnosti přišel šestnáctiletý mladík obviněný z nějakého hrozného zločinu. A Solomon věděl, že když nastaví kauci dostatečně vysoko, dítě skončí zavřené v neblaze proslulém městském vězení na Rikers Islandu, kde – vyjádřil se tak slušně, jak to jen šlo – mohou v zásadě „každou chvílí propuknout nepokoje“.*** Takové případy byly ještě těžší, pokud se podíval do soudní síně a viděl, že mezi osazenstvem sedí matka dotyčného dítěte. „Nějaký takový případ jsem měl každý den,“ řekl. Začal se věnovat meditaci. Zjistil, že to pomáhá.

Solomon čelil den co den témuž problému, kterému čelili Neville Chamberlain a britská diplomatická služba na podzim roku 1938: žádalo se od něj, aby zhodnotil charakter cizího člověka. A justiční systém předpokládá, stejně jako to předpokládal Chamberlain, že takto obtížná rozhodnutí se dělají lépe, když se soudce a posuzovaný nejprve setkají.

Později téhož odpoledne se před Solomonem například ocitl starší muž s řídnoucími, nakrátko ostříhanými vlasy. Na sobě měl modré džíny, košili s krátkým rukávem a mluvil pouze španělsky. Zatčen byl kvůli „incidentu“ s šestiletým vnukem své přítelkyně. Chlapec vše okamžitě řekl otci. Prokurátor požádal o stanovení kauce ve výši 100 000 dolarů. Bylo jasné, že ten muž nemůže dát takovou částku dohromady. Pokud by Solomon se státním zástupcem souhlasil, muž v košili by šel rovnou do cely.

Ten ovšem všechno popřel. Už dříve se dopustil dvou trestných činů – byly to však méně závažné skutky a staly se již před mnoha lety. Pracoval jako mechanik, a kdyby šel do vazby, o práci by přišel. Ze svého příjmu navíc podporoval svou bývalou ženu a patnáctiletého syna. Solomon tak musel přemýšlet o tom patnáctiletém chlapci, jenž byl závislý na otcově mzdě. Bezpochyby rovněž věděl, že šestileté děti nejsou nejspolehlivějšími svědky. Nemohl si tedy být jistý, jestli se z toho vyklube obrovské nedorozumění, nebo jde o něco zlověstnějšího. Jinak řečeno, rozhodnutí, zda muže v košili nechat na svobodě, nebo jej až do soudu držet ve vazbě, bylo nesmírně těžké. A aby se správně rozhodl, udělal Solomon, co bychom v jeho situaci udělali všichni: podíval se muži přímo do očí a snažil se pochopit, jaký opravdu je. Pomohlo to? Nebo se soudci stávají obětí téže záhady jako Neville Chamberlain?

4.

Nejlepší odpověď, jakou na tuto otázku máme, vychází ze studie, kterou provedli harvardský ekonom, tři elitní počítačoví vědci a odborník na kauce z Chicagské univerzity. Jako zkušební prostředí se skupina – v zájmu jednoduchosti ji budu nazývat podle ekonoma Sendhila Mullainathana – rozhodla využít město New York. Shromáždila záznamy o 554 689 obviněných, kteří byli v New Yorku mezi lety 2008 a 2013 předvedeni ke slyšení. Zjistila, že „lidští“ newyorští soudci jich přes 400 000 propustili na kauci.

Poté Mullainathan vytvořil systém umělé inteligence, vložil do něj stejné informace, které žalobci v příslušných slyšeních soudcům poskytli (věk obviněného a výpis z trestního rejstříku), a řekl počítači, aby těch 554 689 případů prošel a vytvořil vlastní seznam 400 000 lidí, jež by propustil. Byl to boj: člověk versus stroj. Kdo udělal nejlepší rozhodnutí? Čí seznam povede k menšímu počtu zločinů spáchaných lidmi, kteří byli propuštěni na kauci, a bude obsahovat jedince, kteří se s největší pravděpodobností ve stanoveném termínu dostaví k soudnímu přelíčení? Výsledky se ani vzdáleně nepodobaly. Pravděpodobnost, že lidé na seznamu vytvořeném počítačem spáchají při čekání na soud zločin, byla o 25 procent nižší, než tomu bylo u 400 000 lidí propuštěných newyorskými soudci. O 25 procent! Stroj člověka doslova převálcoval. ****

Jen pro představu, jak dokonalý Mullainathanův stroj byl: za „vysoce rizikové“ označil jedno procento všech obviněných. Byli to lidé, o nichž se počítač domníval, že by se před soudním líčením za žádných okolností neměli dostat na svobodu. Podle výpočtů stroje by více než polovina lidí z vysoce rizikové skupiny spáchala další zločin, pokud by byla propuštěna na kauci. Když se však na stejnou skupinu černých ovcí podívali lidští soudci, vůbec je nevnímali jako nebezpečné. Propustili 48,5 pro-cent z nich! „Soudci řadu obviněných, které algoritmus označil za vysoce rizikové, vyhodnotili jako málo rizikové,“ uzavřel Mullainathanův tým v mimořádně ohromující pasáži. „Takový výkon naznačuje, že potíž není zkrátka a jednoduše v tom, že by soudci nastavili práh pro uvěznění příliš vysoko, nýbrž v chybném vyhodnocení obviněných… Nevýznamní obvinění, jež se rozhodli zadržet, pocházejí napříč z celého predikovaného rozložení rizika.“ Jinými slovy: soudcovská rozhodnutí o kauci jsou zcela mimo.

Jistě se mnou budete souhlasit, že je to matoucí. Když soudci rozhodují o kaucích, jsou jim k dispozici tři zdroje informací. Mají záznamy obviněného: jeho věk, předchozí delikty, co se stalo, když mu byla naposledy povolena kauce, kde žije, kde pracuje. Mají výpověď prokurátora a obhájce obviněného: všechny informace zazní v soudní síni. A mají svědectví, které jim poskytnou jejich vlastní oči. Co si myslím o muži, jenž přede mnou stojí?

Mullainathanův počítač naproti tomu obviněného neviděl a neslyšel nic, co zaznělo v soudní síni. K dispozici měl pouze věk obviněného a trestní rejstřík. Měl jen zlomek informací, jež byly dostupné soudci – a při rozhodování o kauci odvedl daleko lepší práci.

Ve své druhé knize Mžik jsem uvedl, že orchestry činí při náboru nových členů mnohem prozíravější rozhodnutí, pokud se výstup kandidátů odehrává za plentou. Když se náborové komisi odebraly některé informace, vedlo to k lepšímu posuzování. Tak tomu ovšem bylo proto, že informace získané sledováním někoho, jak hraje, jsou do značné míry irelevantní. Jestliže posuzujete, zda někdo hraje dobře na housle, ničemu nepomůže vědomost, jestli je malý nebo velký, hezký nebo nehezký, bílý nebo černý. Do rozhodování naopak vnese předsudky, které vám znesnadní práci.

Když však dojde na rozhodování o kauci, měly by přece být dodatečné informace, jež má soudce k ruce, opravdu užitečné. Ve starším případu, který se v Solomonově soudní síni projednával, byl mladík v basketbalových kraťasech a šedivém tričku obviněn z toho, že se pustil do rvačky s nějakým mužem a na kreditní kartu, kterou mu ukradl, si poté koupil auto. Při žádosti o kauci upozornil státní zástupce na fakt, že obviněný se po předešlých dvou zatčeních nedostavil k přelíčení. To je vážné varovné znamení. Jenže ne všechny případy, kdy se člověk nedostaví k soudu, jsou stejné. Co když bylo obviněnému sděleno chybné datum? Co kdyby přišel o práci, pokud by se ten den neukázal, a rozhodl se proto, že mu to za to nestojí? Co když měl dítě v nemocnici? Právě to soudci řekl obhájce: jeho klient měl k neúčasti dobrý důvod. Počítač to nevěděl, ale soudce ano. Jak to, že to nepomohlo?

V podobném duchu se nese i další věc, která podle Solomona vyžaduje při rozhodování o kauci maximální obezřetnost, a sice „duševní choroba spojená s nařčením z násilí“. Takové případy jsou pro soudce noční můrou. Co když někomu umožní složit kauci a pohybovat se na svobodě, načež dotyčný přestane brát léky a spáchá nějaký strašný zločin? „Třeba zastřelí policistu,“ řekl Solomon.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Proč si nerozumíme.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.