© Translation Dan Drápal, 2020

© Stanislav Maxa – Stefanos, 2021

ISBN

978-80-88402-01-5 (tištěná kniha)

978-80-88402-03-9 (EPUB)

Pokud není uvedeno jinak, biblické citace jsou převzaty z Českého studijního překladu Bible, © 2009 Nadační fond překladu Bible.

OBSAH

Předmluva vydavatele

I ▪ Modlitba v Duchu

Co je skutečná modlitba

Co znamená modlit se s Duchem

Co znamená modlit se s Duchem a s myslí

Odpovědi na dotazy a námitky

Použití a aplikace

Závěr

II ▪ Trůn milosti

Bůh má více trůnů

Zbožní lidé dokážou trůny rozlišit

Komu je určena výzva „Přistupme“

Jak přistupovat k trůnu milosti

Důvody, proč směle přistupovat k trůnu milosti

Závěr

PŘEDMLUVA VYDAVATELE

Tato kniha obsahuje dvě úzce související práce Johna Bunyana na téma modlitby.

První z nich vyšla poprvé v roce 1662 pod názvem Budu se modlit v Duchu, ale i s rozumem – Pojednání o modlitbě. Toto dílo poslal autor čtenářům z Bedfordské věznice, v níž měl později svůj „nesmrtelný sen“. Bunyan byl odsouzen – mimo jiné – i za odpor vůči doslovnému používání formulací obsažených v Knize společných modliteb (Book of Common Prayer, základní liturgická kniha anglikánské církve – pozn. překl.); proto nás nepřekvapí, že se rozhodl psát o pravé povaze modlitby a doložit, že modlitba musí být spontánní, plynoucí ze srdce. Pojednání je nepochybně do určité míry ovlivněno historickým kontextem; je však především hluboce duchovním dílem člověka, pro něhož byla modlitba zápasem duše s Všemohoucím Bohem.

Bedfordský most a věznice.

Druhý spisek, Výsada či užitek svatých neboli Trůn milosti, je založen na pozvání obsaženém ve verši Hebrejům 4,19, abychom směle přistoupili k trůnu milosti. Jedná se o jeden z deseti rukopisů, které Bunyan připravil do tisku těsně před svou smrtí. Charles Doe ho publikoval v prvním velkoformátovém vydání Bunyanových spisů v roce 1692.

Obě práce vyšly bok po boku v antologii, která je obecně považována za vůbec nejlepší souhrnné vydání Bunyanova díla, jak je shromáždil a redakčně připravil George Offor. Offorův text jsme převzali i do této knihy. Považovali jsme ovšem za nezbytné jisté výrazy modernizovat a některá těžko pochopitelná místa vyjasnit. Rovněž jsme zvýraznili strukturu textu a rozdělení do podkapitol.

John Bunyan je propuštěn z vězení.

I ▪ Modlitba v Duchu

Budu se modlit s duchem,

ale budu se modlit i s myslí.

(1Ko 14,15)

Modlitba je Boží ustanovení, určené jak pro veřejnost, tak pro soukromí. Toto ustanovení uvádí ty, kdo mají ducha prosby, do velmi důvěrného vztahu s Bohem. Je to činnost velmi významná, protože díky ní obdrží velké věci od Boha nejen ten, kdo se modlí, ale i ti, za které se modlí. Modlitba otevírá Boží srdce. Je prostředkem, kterým je naplněna duše, jež byla předtím prázdná. Modlitbou otvírá křesťan své srdce před Bohem jakožto před přítelem, a přijímá čerstvé svědectví o Božím přátelství s ním. Mohl bych dlouze hovořit o rozdílu mezi veřejnou a soukromou modlitbou, nebo mezi modlitbou srdce a modlitbou pronášenou nahlas. Rovněž by se dalo mluvit o rozlišování darů modlitby a milostí modlitby. Já se ale v tuto chvíli omezím na to, abych vám ozřejmil samotnou podstatu modlitby, bez níž pozdvihování rukou, očí a hlasů nemá žádný smysl. „Budu se modlit s duchem.“

Nyní se budu držet následující metody:

Předně vám ukážu, co je skutečná modlitba.

Za druhé vám ukážu, co znamená modlit se s Duchem.

Za třetí vysvětlím, co znamená modlit se s Duchem a rovněž s myslí.

Za čtvrté vysvětlím, jak aplikovat to, co bylo řečeno, a jak to využít.

1 ▪ Co je skutečná modlitba

Modlitba je upřímné, rozumné a láskyplné vylití srdce či duše před Bohem. Děje se tak skrze Krista v síle Ducha svatého a s jeho pomocí. Modlíme se za věci, které Bůh zaslíbil, a podle jeho Slova prosíme za dobro církve a ve víře se poddáváme vůli Boží.

V tomto popise je uvedeno sedmero věcí. Modlitba je (1) upřímné, (2) rozumné, (3) láskyplné vylití duše před Boha skrze Krista; (4) v síle a s pomocí Ducha svatého; (5) za věci, které Bůh zaslíbil a podle jeho Slova; (6) za dobro církve; (7) s vírou, která se podřizuje Boží vůli.

1. Tedy za prvé: Modlitba je upřímné vylití duše před Bohem.

Upřímnost je forma milosti, která prostupuje veškeré dary Boží milosti, jež jsou v nás, a veškeré jednání křesťana. Kdyby tomu tak nebylo, Bůh by modlitbu nechával bez povšimnutí. David zdůrazňuje upřímnost v souvislosti s modlitbou: „Volával jsem k němu svými ústy, na jazyku jsem měl jeho chválu. Kdybych viděl ve svém srdci nepravost, Panovník by mě nevyslyšel“ (Ž 66,17–18). Upřímnost musí být součástí modlitby – jinak ji Bůh jako modlitbu nepřijme (Ž 16,1–4). „Když mě budete volat, půjdete a budete se ke mně modlit, vyslyším vás. Když mě budete hledat, naleznete mě, pokud mě budete hledat celým svým srdcem“ (Jr 29,12–13). Pokud lidé Boha svým srdcem nehledají, Hospodin jejich modlitby nepřijímá: „Nevolali ke mně o pomoc ve svém srdci,“ tj. upřímně, když „naříkali na svých ložích“ (Oz 7,14). Jejich modlitba je pouhým předstíráním, oni chtějí být viděni, přejí si, aby jim jiní za jejich modlitbu aplaudovali. Za upřímnost chválil Kristus Natanaele, kterého viděl pod fíkovníkem: „Hle, to je opravdu Izraelita, ve kterém není lsti“ (Jan 1,47). Ten dobrý muž se patrně pod tím fíkovníkem modlil, a to upřímně a opravdově. Upřímnost je jednou ze zásadních složek modlitby, kterou Bůh přijímá. „Modlitba přímých je mu milá“ (Př 15,8).

Proč je upřímnost jednou z nejpodstatnějších složek modlitby, kterou Bůh přijímá? Protože upřímnost umožňuje duši, aby jednoduše otevřela své srdce Bohu a mluvila s ním prostince, bez jakékoli dvojznačnosti. Duše se jednoduše odsuzuje a nic neskrývá. Volá k Bohu ze srdce, bez falešných komplimentů. „Zřetelně jsem slyšel, jak nad sebou Efrajim naříká: Káral jsi mě a dal jsem se pokárat jako nezkrocené tele“ (Jr 31,18). Upřímný člověk je stejný v komůrce, kde je sám, stejně jako tváří v tvář celému světu. Neví, co je to nosit dvojí masku, jednu navenek před lidmi, druhou v soukromí. Potřebuje Boha a být s ním, když koná povinnost modlitby. Upřímnost nevolí krásná slova, protože podobně jako Bohu jí jde o srdce. A pravá modlitba vychází ze srdce.

2. Modlitba je upřímné a vědomé vylití srdce nebo duše. Není to, jak se mnozí domnívají, několik upovídaných a vtíravých výrazů, ale vědomý pocit v srdci. Modlitba obsahuje rozumné povědomí o různých věcech. Někdy je to vědomí hříchu, někdy vědomí, že jsme přijali milost, někdy vědomí o tom, že Bůh je připraven milost darovat.

(I) Někdy jde o vědomí, že potřebujeme smilování, protože hřích je nebezpečný. Tvrdím, že duše je schopna citů, a její pocity ji vedou k vzdychání, naříkání a zlomenosti srdce. Správná modlitba tryská ze srdce, když je srdce přemoženo zármutkem a hořkostí, podobně jako krev vytéká z těla, když na něm leží nějaké těžké břímě (1S 1,10; Ž 69,3). David řve, volá, pláče, jeho srdce zemdlívá, jeho očím se nedostává slz (Ž 38,9–11). Chizkijáš lká jako holubice (Iz 38,14). Efrajim nad sebou naříká (Jr 31,18) a Petr nad sebou hořce pláče (Mt 26,75). Kristus s hlasitým křikem prolévá slzy (He 5,7). A toto vše se děje, protože lidé mají povědomí o Boží spravedlnosti, o své vině, o bolestech pekla a zkáze. „Omotaly mě provazy smrti, dolehla na mě tíseň podsvětí, postihlo mě soužení a žal. Vzývám však Hospodinovo jméno“ (Ž 116,3–4). A na jiném místě: „V noci se má duše nenechala utěšit“ (srov. 77,2). A opět: „Jsem velmi sklíčen a pokořen, celý den chodím v nářku“ (Ž 38,7). Ve všech těchto případech je zřejmé, že modlitba obsahuje jakési rozumné povědomí, které vyplývá na prvním místě z vědomí hříchu.

(II) Někdy má duše sladké vědomí o přijatém milosrdenství, které povzbuzuje, utěšuje, posiluje, oživuje a osvěcuje. David vylévá svou duši, aby žehnal Bohu, aby chválil a obdivoval velkého Boha za jeho lásku k nám, bídným a odporným ubožákům. „Dobrořeč, má duše, Hospodinu, a celé mé nitro jeho svatému jménu! Dobrořeč, má duše, Hospodinu, a nezapomínej, co vše vykonal. On odpouští všechny tvé viny, on uzdravuje všechny tvé nemoci. On vykupuje z jámy tvůj život, korunuje tě milosrdenstvím a slitováním. On napájí tvé trvání dobrem, tvé mládí se obnovuje jako mládí orla“ (Ž 103,1–5). Modlitba svatých se tak někdy promění v chválu a děkování, a přece zůstává modlitbou. Je v tom tajemství: Boží lidé se modlí, a přitom chválí Boha, jak je psáno: „O nic nebuďte úzkostliví, ale ve všem oznamujte Bohu své žádosti v modlitbě a prosbě s děkováním“ (Fp 4,6). Rozumné děkování za přijaté milosrdenství je v Božích očích mocnou modlitbou. Takovou modlitbu radostně vyslýchá.

(III) Modlící se duše někdy vnímá, že přijme milosrdenství. To ji zapaluje. „Ty, Hospodine zástupů,“ říká David, „jsi odhalil uchu svého služebníka a řekl jsi: Postavím ti dům. Proto tvůj služebník našel odvahu modlit se k tobě tuto modlitbu“ (2S 7,27).

Toto podněcovalo Jákoba, Davida, Daniela i mnohé další, aby se modlili ne v nějakých křečích, ne nějak bláznivě, ale mocně, žhavě a vytrvale, a aby s nářkem vyjádřili, jak na tom před Bohem jsou, vědomi si toho, co jim schází, vědomi si své bídy, ale i ochoty Boží projevit milosrdenství (Gn 32,10–11; Dan 9,3–4).

3. Modlitba je upřímné, vědomé a láskyplné vylití duše před Bohem.

Jaká vroucnost, jaká síla, jaký život, jaká láska je ve skutečné modlitbě! „Jako laň dychtí po vodních tocích, tak má duše dychtí po tobě, ó Bože!“ (Ž 42,1). „Hle, toužím po tvých přikázáních“ (Ž 119,40). „Má duše touží, ano, chřadne steskem po Hospodinových nádvořích; mé srdce i tělo radostně volají k živému Bohu“ (Ž 84,3). „Mou duši stravuje touha po tvých nařízeních za každého času“ (Ž 119,20). Jakou lásku objevujeme v těchto modlitbách! Stejný cit nacházíme u Daniela: „Ach, Panovníku, slyš! Ach, Panovníku, odpusť! Ach, Panovníku, pozorně naslouchej a jednej, neotálej! Kvůli sobě samému, Bože můj“ (Da 9,19). Každá slabika je plná naléhavosti. Jakub mluví o vroucí modlitbě, která mnoho zmůže. O Ježíšovi čteme: „Ocitnuv se ve vnitřním zápase, usilovněji se modlil“ (Lk 22,44). Jeho city se vztahovaly k Bohu a toužily po jeho pomáhající ruce. Jak daleko jsou modlitby většiny lidí od takové modlitby! Běda! Většina lidí si svou povinnost vůbec neuvědomuje, a pokud jde o ty, kdo jsou si jí vědomi, obávám se, že je jim velmi vzdáleno upřímné, vědomé a láskyplné vylití srdcí nebo duší před Boha. Vystačí si s pár slovy a trochou tělesného pohybu a zamumlají několik imaginárních modliteb. Pokud do modlitby vkládáme své city, týká se modlitba celého člověka, a to způsobem, že duše není ochotna jít dále bez vytouženého dobra a bez obecenství s Kristem, který je naší útěchou. Proto svatí vydali veškerou svou sílu, a někdy i život, než aby se spokojili s životem bez požehnání (Ž 69,4; 38,9–10, Gn 32,27.29).

Toto vše zjevuje neznalost, světskost a duch závisti v srdcích těch, kterým velmi záleží na formě modlitby, nikoli však na její moci. Málokdo z nich tuší, co znamená znovu se narodit, mít obecenství s Otcem skrze Syna a vnímat moc milosti, která posvěcuje lidská srdce. Sice se modlí, ale žijí prokleté, hýřivé, smilné a nechutné životy, plné zlovůle, závisti a klamu. Přitom pronásledují Boží děti. Jak hrozný soud je čeká! Před tímto soudem je jejich pokrytecká shromáždění s jejich modlitbami nikdy nijak neochrání.

Modlitba je vylití srdce nebo duše. V modlitbě se odhaluje lidské já. Modlitba otvírá srdce Bohu. V modlitbě se láskyplně vylévá duše v prosbách, vzdychání a nářcích. „Panovníku, před tebou jsou všechny mé tužby,“ říká David, „mé vzdychání není před tebou skryto“ (Ž 38,10). A opět: „Má duše žízní po Bohu, po živém Bohu! Kdy předstoupím, abych se ukázal před Boží tváří? Na to vzpomínám a vylévám v sobě svou duši“ (Ž 42,3.5). Všimněte si slov: „Vylévám svou duši.“ Tento výraz naznačuje, že v modlitbě odchází všechen náš život a všechna naše síla k Bohu. Podobně i na jiném místě: „Lidé, doufejte v něj v každý čas, vylévejte před ním své srdce“ (Ž 62,9). Taková modlitba má od Boha zaslíbení, že ubohé stvoření bude vysvobozeno ze zajetí a otroctví. „Tam budete hledat Hospodina, svého Boha, a nalezneš ho, když ho budeš hledat celým svým srdcem a celou svou duší“ (Dt 4,29).

A dále: Modlitba je vylití srdce nebo duše Bohu. To zjevuje, jak úžasný je duch modlitby. Modlitba přichází před velkého Boha. „Kdy půjdu a ukážu se před Hospodinem?“ Duše, která se takto modlí, spatřuje prázdnotu všech věcí pod nebem, i to, že odpočinek a uspokojení duše nalezneme pouze v Bohu. „Vdova se spoléhá na Boha a oddává se vytrvale prosbám a modlitbám“ (1Tm 5,5). David říká: „V tobě, Hospodine, hledám útočiště, kéž nejsem nikdy zahanben! Ve své spravedlnosti mě vysvoboď a vytrhni! Nakloň ke mně své ucho a zachraň mě! Buď mi skalním příbytkem, kam budu stále přicházet. Přikázal jsi, abych byl zachráněn, neboť jsi má skála a má tvrz. Bože můj, vytrhni mě z moci ničemy, z rukou bídáka a surovce. Tys má naděje, Panovníku Hospodine; od mládí mám k tobě důvěru“ (Ž 71,1–5). Mnozí o Bohu mluví, ale správná modlitba činí Boha nadějí, podporou a vším. Pro správnou modlitbu není nic jiného důležité, nic hodné hledání než Bůh sám. A hledá ho, jak jsem říkal, upřímně, vědomě a s láskou.

A znovu: Modlitba je upřímné, vědomé a láskyplné vylití srdce nebo duše před Bohem skrze Krista. Toto „skrze Krista“ je důležité, jinak je totiž otázka, zda vůbec jde o modlitbu, protože navenek to tak nemusí nutně vypadat.

Kristus je cesta, po které může duše předstoupit před Boha. Bez Krista by ani jediná z našich proseb nevstoupila do uší Hospodina zástupů (viz Jan 14,6). „Požádáte-li o cokoli v mém jménu“; „oč požádáte Otce v mém jménu, to učiním“. Takto se modlil Daniel za Boží lid – modlil se v Kristově jménu. „Teď ale vyslyš, Bože náš, modlitbu svého otroka i jeho úpěnlivé prosby a rozjasni svou tvář nad svou zpustošenou svatyní, pro Panovníka“ (Da 9,17). Podobně David: „Pro své jméno, Hospodine, mi odpusť mou vinu; ano, je velká“ (Ž 25,11). Ovšem ne každý, kdo zmiňuje Kristovo jméno v modlitbě, tak činí v pravdě. Ne každá modlitba ve jménu Krista je účinná. Předstoupit před Boha skrze Krista – to je na modlitbě to nejtěžší. Člověk si může být vědom svého stavu a upřímně toužit po milosrdenství, a přece není schopen přijít skrze Krista k Bohu. Člověk, který přichází k Bohu skrze Krista, ho musí nejprve znát; „kdo přichází k Bohu, musí uvěřit, že Bůh je“ (He 11,6). Ten, kdo přichází k Bohu skrze Krista, musí nejprve poznat Krista. Mojžíš prosí: „Dej mi poznat svou cestu, abych tě poznal“ (Ex 33,13).

Krista může zjevit jedině Otec (Mt 11,27). Přicházet skrze Krista pro hříšníka znamená, že Bůh mu dává možnost skrýt se ve stínu Pána Ježíše Krista, podobně jako se člověk skrývá pod něčím, co mu poskytuje bezpečí (Mt 16,16). Proto David často používá pro Krista slova jako štít, pavéza, věž, pevnost nebo skála (Ž 18,3; 27,1; 28,1), a to nejen proto, že díky Kristu zvítězil nad nepřáteli, ale i proto, že díky němu našel přízeň u Boha Otce. Proto Bůh říká Abrahamovi: „Neboj se, já jsem tvůj štít“ (Gn 15,1). Muž, který přichází k Bohu skrze Krista, musí mít víru, kterou obléká Krista, a v něm pak předstupuje před Boha. Ten, kdo věří, je zrozen z Boha, a tak se stává jedním ze synů Božích. Díky tomu je připojen ke Kristu a stává se jeho údem (Jan 3,5.7; 1,12). Jako úd Kristův pak předstupuje před Boha. Jelikož je údem Kristovým, Bůh na něj hledí jako na součást Krista, součást jeho těla, masa a kostí. S Kristem je spojen vyvolením, obrácením, osvícením, a srdce takového člověka naplňuje Duch (Ef 5,30). Nyní tedy přichází k Bohu na základě Kristových zásluh, díky jeho krvi, spravedlnosti, vítězství a přímluvě, a tak stojí před Bohem jako „přijatý v Milovaném“ (Ef 1,6). A protože toto ubohé stvoření se tak stalo údem Pána Ježíše a díky tomu má přístup k Bohu, dostává díky tomuto spojení Ducha svatého, díky němuž je pak člověk schopen vylít svou duši před Bohem.

4. Modlitba je upřímné, vědomé, láskyplné vylití srdce nebo duše před Bohem skrze Krista, a to v síle Ducha a za jeho pomoci.

Tyto věci jsou na sobě vzájemně závislé, takže skutečná modlitba nemůže existovat bez jejich dokonalého propojení. Možná nebude příliš výmluvná, avšak bez uvedených věcí to nikdy nebude modlitba, kterou by Bůh přijal. Bez upřímného, vědomého, láskyplného vylití srdce před Bohem jde jen o prázdné mluvení. Kdyby nebylo Krista, naše modlitba by nikdy nepronikla k Božímu sluchu. Podobně kdyby to nebylo v síle Ducha a za jeho pomoci, bylo by to, jako když synové Áronovi obětovali cizí oheň (Lv 10,1–2). Více o tom později. Zatím se spokojím s tvrzením, že modlitba pronesená bez ponaučení a pomoci Ducha nemůže být „podle Boží vůle“ (Ř 8,26–27).

5. Modlitba je upřímné, vědomé, láskyplné vylití srdce nebo duše před Bohem skrze Krista, v síle Ducha a za jeho pomoci, a je to prosba za věci, které Bůh zaslíbil (Mt 6,6–8).

Modlitba je pravá pouze v rámci Božího Slova. Nejsou-li naše prosby určené Knihou, jde o rouhání, či v lepším případě o plané žvanění. Proto David při svých modlitbách vždy přihlížel k Božímu Slovu. „Do prachu je přitištěna má duše; obživ mě podle svého slova.“ A opět: „Má duše se rozplývá žalem; pozdvihni mě podle svého slova“ (Ž 119,25–28; viz i verše 41, 42, 58, 65, 74, 81, 82, 107, 147, 154, 169, 170). A „pamatuj na slovo ke svému služebníku, jímž jsi ve mně vzbudil naději“ (verš 49). Duch svatý neprobouzí srdce křesťana bezprostředně, ale vždy Božím Slovem a skrze Boží Slovo. Duch tedy vnáší Slovo do srdce a tím je otvírá, což člověka vede k Pánu a k tomu, aby mu řekl, jak na tom je, a také k tomu, aby se podle Slova přimlouval. Tak tomu bylo i s Danielem, který byl mocným prorokem Hospodinovým. Ten z Písma pochopil, že se blíží konec zajetí Izraele, a na základě pochopeného Slova se modlil: „Já, Daniel,“ říká, „jsem vyrozuměl z knih,“ totiž z Jeremjášových spisů, „že počet roků, který se má naplnit ohledně trosek Jeruzaléma, je sedmdesát let. Tehdy jsem obrátil svou tvář k Panovníku Bohu, abych jej hledal modlitbou a úpěnlivými prosbami, v postu, žíněném rouchu a popelu“ (Da 9,2–3).

Protože Duch je pomocník a vládce duše modlící se podle Boží vůle, vede ji podle Božího slova a jeho zaslíbení. Proto se i náš Pán Ježíš Kristus zastavil, ačkoli tím ohrozil vlastní život. „Či myslíš, že nemohu poprosit svého Otce, a on mi hned pošle víc než dvanáct legií andělů? Jak by se však naplnila Písma, že se tak musí stát?“ (Mt 26,53–54). Kdyby o tom bylo v Písmu jediné slůvko, brzy bych unikl z rukou nepřátel a andělé by mi pomáhali. Písmo ale takovou modlitbu neumožňuje, protože říká něco jiného.

Je tedy třeba modlit se v souladu se Slovem a se zaslíbením. „Budu se modlit duchem, ale budu se modlit i myslí“ (1Ko 14,15). Tato mysl ale musí brát vážně Boží slovo. Pokud lidé slovo odmítají, jak by mohli říkat, „jsme moudří“? (Jr 8,9).

6. Za dobro církve.

Toto vyjádření zahrnuje vše, co přispívá k Boží slávě, k šíření Krista nebo k dobru jeho lidu. Bůh, Kristus a jeho lid jsou totiž natolik propojeni, že když se modlíme za dobro jednoho, nezbytně to zahrnuje i druhé. Podobně jako Kristus je v Otci, svatí jsou v Kristu. Ten, kdo se dotýká svatých, dotýká se zřítelnice Božího oka. Modli se za pokoj Jeruzaléma – tím se modlíš za vše, co je od tebe požadováno. Jeruzalém nepozná dokonalý pokoj, dokud nebude v nebi, a Kristus netouží po ničem více, než mít Jeruzalém právě tam. To je také místo, které mu Bůh skrze Krista určil. Kdo se modlí za pokoj a dobro Siónu nebo církve, modlí se za to, co vykoupil Kristus svou krví a co mu Otec dal jako odměnu. Kdo se takto modlí, musí se modlit za hojnost milosti pro církev, za to, aby jí Bůh pomohl ve všech pokušeních, aby Bůh nedopustil, aby něco bylo pro církev příliš těžké, aby všechny věci napomáhaly jejímu dobru, aby Bůh zachoval své děti bez poskvrny a bez úhony, a to ke své slávě uprostřed zvráceného pokolení. To je rovněž esencí Kristovy modlitby v Janovi 17. K tomu směřují i všechny modlitby Pavlovy, jak je patrné zejména z této: „A za to se modlím, aby se vaše láska ještě víc a více rozhojňovala v důkladnějším poznání a ve vší vnímavosti; abyste uměli rozpoznat to, na čem záleží, a byli čistí a bezúhonní pro den Kristův, naplněni ovocem spravedlnosti, které nesete skrze Ježíše Krista ke slávě a chvále Boží“ (Fp 1,9–11). Je to modlitba krátká, ale vidíte, že je od počátku až do konce plná dobrých přání pro církev: aby stála pevně a kráčela vpřed, a to v plnosti Ducha, bez poskvrny, v upřímnosti a bez pohoršení až do dne Kristova, ať už bude procházet jakýmikoli pokušeními a pronásledováním (Ef 1,16–21; 3,14–19; Kol 1,9–13).

7. Již jsem zmiňoval, že modlitba se poddává Boží vůli a říká: Buď vůle tvá, jak to učil Kristus (Mt 6,10). Proto musí ti, kdo patří Pánu, se vší pokorou položit sami sebe, své modlitby a vše, co mají, k nohám svého Boha, aby Bůh s nimi a se vším naložil, jak to ve své nebeské moudrosti vidí jako nejlepší. Není ale pochyb o tom, že Bůh vyslyší touhy svého lidu tak, že to bude jim k dobru a jemu k slávě. Když se tedy svatí při modlitbě poddávají Boží vůli, nepochybují o Boží lásce a laskavosti, kterou jim projevuje. Nicméně nejsou vždy zcela moudří a Satan je může obelstít a svést je k tomu, aby se modlili za něco, co by nebylo – kdyby to dostali – ani k Boží slávě, ani k dobru Božího lidu. „A to je ta naprostá důvěra, kterou máme k němu, že když bychom o něco žádali podle jeho vůle, slyší nás. A víme-li, že nás slyší, kdykoli o něco žádáme, víme, že máme to, co jsme od něho žádali“ – tedy to, oč jsme žádali v Duchu milosti a proseb (1J 5,14–15). Už jsem zmínil, že modlitba, která není předkládána v Božím Duchu a skrze něj, nebude vyslyšena, protože je mimo Boží vůli. Tu zná jen Duch, a proto ví, jak se modlit podle Boží vůle. „Vždyť kdo z lidí ví, co je v člověku, než duch člověka, který je v něm? Tak ani Boží věci nezná nikdo, jen Duch Boží“ (1Ko 2,11). O tom však více později.

2 ▪ Co znamená modlit se s Duchem

„Budu se modlit s Duchem.“ Má-li se modlitebník modlit s Duchem, znamená to, jak již bylo řečeno, modlit se upřímně a vědomě a s láskou a přicházet k Bohu skrze Krista. Toto upřímné, vědomé a láskyplné přicházení musí být vypůsobeno Božím Duchem.

Ve světě není ani církev, ani žádný člověk, který by mohl přijít k Bohu jinak než s pomocí Ducha svatého. „Neboť skrze něho [všichni] máme přístup k Otci v jednom Duchu“ (Ef 2,18). Proto Pavel říká: „A stejně tak i Duch se spolu s námi ujímá naší slabosti. Vždyť my nevíme, jak a za co se máme modlit, ale sám ten Duch se za nás přimlouvá vzdechy, které nelze vyjádřit slovy. A ten, kdo zkoumá srdce, ví, jaké je myšlení Ducha, totiž že se podle Boha přimlouvá za svaté“ (Ř 8,26–27). V těchto verších se v plnosti ukazuje duch modlitby i lidská neschopnost modlit se bez něj, proto je krátce okomentuji.

„Vždyť my“. Uvědomme si nejprve, kdo to říká: sám Pavel a skrze něj všichni apoštolové. My apoštolové, my držitelé mimořádného úřadu, my moudří stavitelé, z nichž někteří byli vytrženi do ráje (Ř 15,16; 1Ko 3,10; 2Ko 12,4), „my nevíme, jak a za co se máme modlit“. Každý člověk musí uznat, že Pavel a jeho druhové byli schopni vykonat jakékoli Boží dílo lépe než jakýkoli papež nebo pyšný prelát v římské církvi, a mohli by vydat Knihu společných modliteb jako ti, kdo ji sepsali, protože za nimi rozhodně nezaostávali ani v milosti, ani v darech.

„Vždyť my nevíme, jak a za co se máme modlit.“ Nevíme, zač bychom se měli modlit, ani ke komu se modlíme, ani neznáme prostředek, skrze který se modlíme. Toto vše můžeme poznat jen za pomoci a přispění Ducha svatého. Měli bychom se modlit za společenství s Bohem skrze Krista? Měli bychom v modlitbě prosit o víru, o ospravedlnění Boží milostí, o skutečně posvěcené srdce? Nic z toho nevíme. „Vždyť kdo z lidí ví, co je v člověku, než duch člověka, který je v něm? Tak ani Boží věci nezná nikdo, jen Duch Boží“ (1Ko 2,11). Zde, běda, mluví apoštol o vnitřních a duchovních věcech, které svět nezná (Iz 29,11).

A protože lidé bez pomoci Ducha svatého nemohou modlitbě rozumět, dodává apoštol: „Vždyť my nevíme, jak a za co se máme modlit.“ Duch ale pomáhá naší slabosti, a to vzdechy, které nelze vyjádřit slovy. Všimněte si, že tehdy si lidé byli vědomi, že nedokáží plně dostát povinnosti modlitby, zatímco dnešní lidé si myslí, že to zvládnou.

I když na tom apoštolové byli nejlépe, a přestože jim Duch pomáhal, rádi se spokojili s pouhými vzdechy, které nelze vyjádřit slovy.

„Vždyť my nevíme, jak a za co se máme modlit.“ Všimněte si: „Máme se modlit.“ Když lidé nepřemýšleli o tomto slovu, nebo přinejmenším když mu nerozuměli v Duchu a v pravdě, napadlo některé z nich – například Jarobeáma – že by mohli uctívat Boha jiným způsobem, než bylo zjeveno v Božím Slově (1Kr 12,26–33). Pavel však píše, že se máme modlit správným způsobem. Toho ale nejsme schopni na základě vlastního umění, vlastních dovedností, vlastní chytrosti nebo díky nějakým prostředkům lidským nebo andělským. „Vždyť my nevíme, jak a za co se máme modlit, ale sám ten Duch“ pomáhá našim slabostem. Ano, musí to být Duch, a ne lidské chtění. To, co si dokáže vymyslet lidský mozek, je jedna věc, a to, co je nám přikázáno, je věc druhá.

Mnozí žádají a nedostávají, protože žádají špatně, a nikdy se nemohou radovat z přijetí těch věcí, o něž Boha žádali (Jk 4,3). Bůh nevyslyší naše modlitby, modlíme-li se, jak nás napadne. Když se chystáme k modlitbě, Bůh zkoumá srdce, aby zjistil, z jakého kořene a ducha tato modlitba vyvěrá (1J 5,14). „A ten, kdo zkoumá srdce, ví,“ a také schvaluje, „jaké je myšlení Ducha, totiž že se podle Boha přimlouvá za svaté.“ Bůh vyslyší pouze takovou modlitbu, která je v souladu s jeho vůlí, a žádnou jinou. A je to pouze Duch, kdo nás může naučit, jak se modlit, protože jen on může prozkoumat všechny věci, i hlubiny Boží. Bez Ducha bychom mohli mít tisíce modlitebních knih, a stejně bychom se nedokázali modlit tak, jak je to správné, neboť jsou v nás slabosti, které nás činí v tomto ohledu naprosto neschopnými. A o jaké slabosti jde? Bylo by těžké je vyjmenovat všechny, ale můžeme z nich uvést alespoň následující:

1. Bez Ducha je člověk tak slabý, že nemá žádné prostředky, které by mu umožnily správně přemýšlet o Bohu, o Kristu a o jeho požehnání. Proto je o svévolnících řečeno, že nepřemýšlejí o Bohu (srov. Ž 10,4), a pokud ano, domnívají se, že je jako my (Ž 50,21). Vždyť „všechno zaměření úmyslů [lidského] srdce je napořád jenom zlé“ (Gn 6,5; 8,21). Už jsme ukázali, že lidé nejsou schopni správně smýšlet o Bohu, k němuž se modlí, ani o Kristu, skrze kterého se modlí, ani o věcech, za které se modlí. Jak by tedy mohli oslovit Boha, kdyby Duch nepomáhal jejich slabosti?

Je to Duch sám, kdo tyto věci zjevuje ubohým duším. On nám také umožňuje jim porozumět. Proto Kristus řekl svým učedníkům, že jim pošle Ducha – Utěšitele, který „z mého vezme a vám to ukáže“. Jako by tím říkal: Vím, že od přirozenosti jste v temnotě a tyto věci nechápete, ačkoli o to usilujete. Na vašem srdci leží rouška, kterou nikdo nedokáže sejmout. Je to jenom Duch, kdo vám může dát duchovní porozumění. Správná modlitba musí ve svém vnějším projevu i ve svém vnitřním záměru vycházet z toho, co duše vnímá ve světle Ducha. Jinak by modlitba byla odmítnuta jako marnost, jako ohavnost, protože srdce a jazyk nejsou vždy ve shodě. Dosáhnou toho pouze tehdy, když Duch pomáhá našim slabostem (Mk 7; Př 28,9; Iz 29,13). David si toho byl dobře vědom, proto volal: „Panovníku, otevři mé rty, má ústa budou zvěstovat tvou chválu“ (Ž 51,15). Předpokládám, že David se dokázal vyjadřovat stejně dobře jako ostatní, stejně jako kdokoli v naší generaci – jeho slova i jeho skutky to dosvědčují. Nicméně pokud tento dobrý člověk a prorok chtěl uctívat Boha, musel mu Pán pomoci – bez něj nemohl učinit nic. „Panovníku, otevři mé rty,“ pak „budou má ústa zvěstovat tvou chválu“. David nemohl vyslovit jediné správné slovo, pokud mu ho nedal Duch. „Duch se… ujímá naší slabosti. Vždyť my nevíme, jak a za co se máme modlit, ale sám ten Duch se za nás přimlouvá vzdechy, které nelze vyjádřit slovy.“

2. Je třeba se modlit s Duchem, aby modlitba byla účinná. Bez Ducha se lidé modlí nerozumně, pokrytecky, chladně a nevhodně. Proto jsou oni sami i jejich modlitba pro Boha ohavností (Mt 23,14; Mk 12,40; Lk 18,11–12; Iz 58,2–3). Bohu nejde o krásný hlas, ani o zdánlivé city a vážnost modlícího se. Člověk je tak plný nejrůznějších neřestí, že nedokáže uchovat slovo, myšlenku nebo kus modlitby čisté a přijatelné Bohu skrze Krista. Proto byli farizeové se všemi svými modlitbami odmítnuti. Nepochybně se dokázali krásně vyjadřovat a modlit se dlouho. Neměli však Ducha Ježíše Krista, který by jim pomáhal. To, co dělali, dělali pouze se svými slabostmi, a proto nebyli schopni upřímného, vědomého, láskyplného vylití svých duší před Boha v síle Ducha. A modlitba, která proniká do nebes, je tam vyslána silou Ducha.

3. Jenom Duch dokáže člověku ukázat jasně jeho bídu a přimět ho k tomu, aby zaujal postoj modlitby. Říkáme, že slova jsou jen slova, a pokud člověk neví o své bídě, uctívá Boha jen svými ústy. Ve většině lidských srdcí je prokleté pokrytectví – tisíce lidí se modlí a netuší nic o své bídě. Tam, kde působí Duch, něžně ukazuje duši její bídu, v čem spočívá a k čemu povede. Duch rovněž ukazuje, že se s ní nesmíme smířit. Je to Duch, který usvědčuje z hříchu a z bídy, v níž člověk vězí bez Pána Ježíše, a tak přivádí duše něžně a vážně k vědomé a láskyplné modlitbě k Bohu podle jeho Slova (Jan 16,7–9).

4. I kdyby si lidé uvědomovali své hříchy, nemodlili by se, pokud by jim Duch nepomáhal. Kdyby nebylo Ducha, utekli by od Boha, podobně jako Kain nebo Jidáš, a propadli by zoufalství. Pokud si je člověk vědom svého hříchu i Boží kletby, asi se modlit nebude, protože jeho srdce mu říká: „Není naděje,“ hledat Boha je marné (Jr 2,25; 18,12). Jsem tak zkažený, tak ubohý, tak prokletý, že na mě Bůh nikdy nepohledí. Ale tu přichází Duch, podepře duši, pomůže jí, aby se obrátila k Bohu, a vloží jí do srdce povědomí o milosti, aby jí dodal odvahy, aby předstoupila před Boha. Proto je nazván „Utěšitelem“ (Jan 14,26).

5. Člověk musí přijít před Boha v Duchu nebo s Duchem – jinak by nevěděl, jak správně před Boha předstoupit. Mnozí lidé snadno vysloví, že přicházejí k Bohu skrze Syna, ale tisíckrát těžší je přijít před Boha správně, tak, jak to Bůh chce. Je to možné jen s pomocí Ducha. Duch totiž „zkoumá všechno, i Boží hlubiny“ (1Ko 2,10). Je to Duch, kdo nám musí ukázat, jak přijít k Bohu, ale i to, proč stojí za to k němu přicházet. „Dej mi poznat své cesty, abych poznal tebe,“ modlil se Mojžíš (Ex 33,13), a „on z mého vezme a oznámí to vám“ (Jan 16,14).

6. A kdyby člověk i bez Ducha viděl svou bídu a znal cestu k Bohu, nikdy by nemohl tvrdit, že má podíl na Bohu, na Kristu, na milosrdenství. Ubohá duše, která by si byla vědoma svého hříchu a Božího hněvu, nedokázala by ve víře vyslovit toto jediné slovo: „Otče!“ Říkám vám – ať si pokrytci myslí cokoli – skutečný křesťan shledává, o jak nesnadnou věc jde: Nemůže tvrdit, že Bůh je jeho Otec. Říká: „Ach! Neodvažuji se ho nazvat Otcem.“ Proto je třeba, aby byl do srdcí Božích dětí poslán Duch. Jen pak může člověk říci, „Abba, Otče!“ Bez Ducha je pro člověka příliš těžké vyslovit něco takového vědomě a s vírou (Ga 4,6). Když říkám „vědomě“, míním tím vědomí, že jsme Boží děti – že jsme se znovu narodili. A když říkám „s vírou“, míním tím to, že duše musí věřit, že v ní Duch koná své dílo milosti. Pak můžeme oprávněně nazývat Boha Otcem. Je to něco jiného než drmolení takzvané Modlitby Páně, jejíž slova jsou zachycena v Knize. V tom spočívá život modlitby: Člověk si v Duchu nebo s Duchem uvědomuje svůj hřích, a protože ví, jak si přijít k Bohu pro milosrdenství, skutečně pro něj v síle Ducha přichází a volá: „Otče!“ Toto jediné slovo, vyslovené ve víře, je mnohem lepší než tisíc modliteb, jak tomu lidé říkají, napsaných a čtených obřadně, chladně nebo vlažně.

Ach, jak málo si to lidé uvědomují! Domnívají se, že stačí, když sebe a své děti naučí odříkávat modlitbu Páně, vyznání víry a nějaké další věci. Bůh přitom ví, že si neuvědomují, jak na tom jsou, v jaké jsou bídě, a co znamená přijít k Bohu skrze Krista! Ach, ubohá duše! Poznávej svou bídu a volej k Bohu, aby ti ukázal tvou zmatenou slepotu a nevědomost, než si budeš myslet, že můžeš nazývat Boha svým Otcem a učit to i své děti. A vězte, že tvrdit, že Bůh je váš Otec a rozumět tomu jako modlitbě nebo rozhovoru, aniž zakoušíte, jak Bůh koná ve vaší duši dílo milosti, je jako tvrdit, že je někdo Žid, a přitom není, takže je to lež. Říkáte: Otče náš; Bůh říká: Rouháš se! Říkáte, že jste Židé, tedy opravdoví křesťané, ale Bůh říká, že lžete! „Hle, dávám Ti ze synagogy Satanovy ty, kdo o sobě říkají, že jsou Židé, a nejsou, ale lžou“ (Zj 3,9). „Znám i urážení od těch, kteří sami o sobě říkají, že jsou Židé, ale nejsou, nýbrž jsou synagogou Satanovou“ (Zj 2,9). Hřích je o to větší, pokud se hříšník vychloubá svatostí, kterou ovšem jen předstírá. Tak se chovali Židé podle 8. kapitoly Jana. Proto jim Kristus velmi ostře řekl, jaký osud je za všechno to pokrytecké předstírání čeká (v. 41–45). A vskutku nejrůznější hanebníci, zloději, opilci a křivopřísežníci – kteří takoví byli dříve, ale jsou jimi i teď – jsou považováni za počestné lidi, a to jen proto, že se svými rouhavými ústy a pokryteckými srdci přicházejí do kostela a říkají: „Otče náš“! Kdykoli tito lidé nazývají Boha svým Otcem, odporně se rouhají, ale vyžaduje se od nich, aby se tak modlili. A pak jsou zde ti, kteří mají střízlivé zásady, a kteří prohlédli marnost těchto tradic, a ti jsou považováni za nepřátele Boha i národa. Přitom právě jejich prokletá pověra obrátila velkého Boha proti nim, takže se jim „změnil v nepřítele“ (Iz 63,10). Přitom jsou tito bídáci, jakkoli jsou zlovolní, přijímáni – pokud se podrobí jejich tradicím – za dobré členy církve a počestné poddané, zatímco skutečný Boží lid je – a vždycky byl – považován za odbojný a zlý národ (Ezd 4,12–16).

Dovol mi tedy, ty ubohý, slepý, nevědomý a bláznivý člověče, abych se s tebou chvilku přel.

(1) Možná, že tvá hlavní modlitba zní: „Otče náš, který jsi v nebesích, atd.“ Chápeš význam úvodních slov této modlitby? Můžeš skutečně, s ostatními svatými, volat: „Otče náš“? Jsi skutečně znovuzrozený? Přijal jsi ducha adopce? Jsi přesvědčen, že jsi v Kristu, a můžeš přijít k Bohu jako Kristův úd? Nebo o těchto věcech nic nevíš, a přesto se odvažuješ říci: „Otče náš“? Není tvým otcem Ďábel? (Jan 8,44). Nekonáš skutky těla? A přesto se odvažuješ říkat: „Otče náš“? Nejsi někdo, kdo zoufale pronásleduje Boží děti? Neproklínals je mnohokrát ve svém srdci? A přece dovoluješ, aby z tvých rouhavých úst zazněla tato slova? On je otcem těch, které ty nenávidíš a pronásleduješ. Podobně jako Ďábel přicházel mezi Boží syny (Jb 1,6–7), kdy přišel čas, aby předstoupili před Otce, který je i naším Otcem, je tomu i dnes. Protože svatým bylo přikázáno, aby říkali „Otče náš“, všechna slepá a nevědoucí chátra celého světa musí tato slova opakovat.

(2) Následují slova „posvěť se jméno tvé“. Toužíš po tom ve svém srdci? Usiluješ všemi poctivými a zákonnými prostředky o to, aby Boží jméno, Boží svatost a Boží majestát byly v úctě? Je tvé srdce a tvé chování v souladu s těmito slovy? Snažíš se napodobovat Krista spravedlivými skutky, které ti Bůh přikazuje a k nimž tě vede? Pokud ano, pak skutečně můžeš s Božím svolením volat: „Otče náš“. Nebo na to za celý den vůbec nepomyslíš? Nechováš se tak, že je zřejmé, že jsi prokletý pokrytec, neboť onu prosbu svým každodenním jednáním popíráš a modlíš se klamným jazykem?

(3) Opravdu toužíš po tom, aby přišlo Boží království a aby se jeho vůle děla na zemi stejně jako v nebi? Formálně se modlíš „přijď tvé království“, ale dal by ses na zběsilý úprk, kdybys zaslechl zvuk polnice, kdybys viděl, jak mrtví vstávají, a ty by ses měl zrovna v tu chvíli postavit před Boha, abys vydal počet ze všech skutků, které jsi vykonal v těle. Což ti samotná myšlenka na to nepřipadá velice nepříjemná? Kdyby se Boží vůle děla na zemi stejně jako v nebi, byla by to tvoje zkáza! V nebi není žádný rebelant, který se staví proti Bohu. A kdyby se postaral o to, aby to na zemi bylo jako na nebi, což by ses nezřítil střemhlav do pekla? Podobně je tomu s dalšími prosbami. Ach! Jak smutný by byl pohled na tyto lidi! S jakou hrůzou by museli chodit po světě, kdyby si uvědomovali, jaká rouhání vycházejí z jejich úst dokonce i v těch okamžicích, kdy se usilovně snaží předstírat svatost! Ubohé duše, kéž vás Pán probudí a naučí, abyste se ve vší pokoře neukvapovaly a nejednaly zbrkle ve svém srdci, natož pak svými ústy! Mudrc říká: Když předstupuješ před Boha, „neukvapuj se v řeči a tvé srdce ať nepospíchá vynést slovo před Bohem“ (Kaz 5,1). Zejména neprohlašuj Boha za svého Otce, pokud jsi s ním neučinil nějakou požehnanou zkušenost.

7. Má-li být naše modlitba přijata, musíme se modlit s Duchem, protože pouze Duch může pozdvihnout srdce či duši v modlitbě k Bohu: „Člověk zvažuje v srdci, ale odpověď jazyka je od Hospodina“ (Př 16,1). O všem, co pro Boha děláme, platí, že má-li být srdce v souladu s ústy, musí je k tomu připravit Duch. Jazyk sám o sobě má velký sklon projevit se bez bázně i bez moudrosti. Pokud ale jde o odpověď srdce, a zejména srdce připraveného Božím Duchem, pak jazyk mluví to, co Bůh přikazuje nebo vyžaduje.

Úžasné je Davidovo vyjádření z Žalmu 25,1, kde říká, že k Bohu pozvedá svou duši. Něco takového je velice těžké, pokud nám k tomu nedává sílu Duch. Domnívám se, že to je jeden z hlavních důvodů, proč je Duch Boží nazván Duchem úpěnlivých proseb (Za 12,10). Duch skutečně pomáhá srdci, které úpěnlivě prosí. Proto Pavel říká: „Každou modlitbou a prosbou se v každý čas modlete [s] Duchem“ (Ef 6,18). Proto jsem napsal: „Budu se modlit s Duchem.“ Modlitba, která nevychází ze srdce, je jako zvuk bez života, a srdce se nikdy nebude modlit k Bohu, pokud je Duch nepozdvihne.

8. Má-li se srdce správně modlit, musí být pozvednuto k Bohu. A Duch ho musí v tomto pozvednutí udržet, má-li se srdce správně modlit i nadále. Nevím, jak to prožívají jiná srdce, zda jsou Duchem Božím pozvednuta k Bohu a zda v tom chtějí pokračovat. Jsem si za prvé jist tím, že žádné modlitební knihy, které kdy lidé v tomto světě sepsali, nemohou srdce připravit a pozdvihnout. To totiž dokáže jen sám veliký Bůh. A za druhé jsem přesvědčen, že pokud se něčí srdce Duchem pozdvihlo k Bohu, tyto modlitební knihy ho u Boha udržet nedokážou. Život modlitby je v tom, že naše srdce zůstává v Bohu, když koná povinnost modlitby. Pro Mojžíše bylo těžké mít ruce zvednuté v modlitbě k Bohu – oč těžší je, aby zůstávalo pozdvihnuto k Bohu i naše srdce! (Ex 17,12).

Bůh si stěžuje právě na tento nedostatek: Lidé se k němu přibližují svými ústy, vyznávají ho svými rty, ale jejich srdce jsou od Boha daleko (Iz 29,13; Ez 33,31). Řídí se pouze lidskými příkazy a tradicemi, jak potvrzují Kristova slova z Mt 15,8–9. Na základě vlastní zkušenosti vám říkám, že je těžké modlit se k Bohu tak, jak bych měl, a pokud tak činím, ubozí, slepí a tělesní lidé si o mně myslí podivné věci. Když se chci modlit, mé vlastní srdce se vzpírá, a pokud je u Boha, nechce se mu u něj zůstávat. Často mě to nutí, abych v modlitbě nejprve prosil Boha, aby vzal mé srdce a zaměřil je na sebe v Kristu, a pokud tak učiní, aby ho u něj udržel. Častokrát nevím, zač se mám modlit. Jsem slepý a nevím, jak se modlit, jsem zpozdilý… Díky požehnané milosti ale Duch pomáhá našim slabostem (Ž 86,11).

Jak často srdce hledá únikové cesty, má-li se modlit! Nikdo netuší, kolika různých úhybných manévrů je srdce schopno, aby mohlo uniknout z Boží přítomnosti! Kolik je v něm pýchy! Kolik pokrytectví! A jak málo si duše rozumí s Bohem, když se modlí, pokud jí nepomáhá Duch úpěnlivých proseb! Člověk je schopen se modlit, jen když Duch pronikne do srdce. Jinak ne.

9. Duše je schopna se správně modlit jedině s pomocí Ducha a v jeho síle. Bez Ducha člověk není schopen modlitbu vyjádřit. Chci tím říci, že člověk nemůže vylít své srdce před Bohem v upřímné a láskyplné modlitbě v onom vzdychání, které nelze vyjádřit slovy, pokud mu Duch nepomáhá. V modlitbě nehledme především na ústa, hledme na srdce. Je jeho srdce tak plné lásky a vážnosti, že člověk není schopen vyjádřit své touhy? Protože v takovém případě skutečně touží a jeho touhy jsou mnohé, silné, a mocné. Žádná slova, žádné vzdechy, žádné slzy je nedokážou plně vyjádřit. „Duch se spolu s námi ujímá naší slabosti. Vždyť my nevíme, jak a za co se máme modlit, ale sám ten Duch se za nás přimlouvá vzdechy, které nelze vyjádřit slovy“ (Ř 8,26).

Modlitba, která spočívá pouze ve slovech, je ubohá. Člověk, který se skutečně modlí, nemůže svými slovy či svým perem vyjádřit vzdechy, smysl, lásku a touhu, kterou přináší před Boha. Nejlepší modlitby sestávají spíše ze vzdechů než ze slov; slova takové modlitby jsou jen mělkým vyjádřením srdce, života a ducha modlitby. Nečteme o slovech, která při modlitbě vycházela z Mojžíšových úst, když vyšel z Egypta a kdy se faraon pustil za ním, a přece jeho volání proniklo do nebes (Ex 14,15). Byly to však pouhé vzdechy, jež se nedají vyjádřit slovy. Duše volala k Bohu v Duchu a s Duchem. Bůh je Bůh duchů, a očekává od nás víc než jen vnější plnění našich povinností (Nu 16,22). Většina těch, kdo jsou považováni za modlitebníky, o tom ale moc nepřemýšlí (1S 16,22).

Čím více se člověk snaží konat dílo, které mu Bůh přikázal, tak, aby to bylo podle Boží vůle, tím je to pro něj obtížnější. Důvodem je to, že to člověk prostě nedokáže. Modlitba ale – jak již bylo řečeno – není jen jedna z povinností. Je to jedna z nejdůležitějších povinností, a proto je tak těžká. Pavel věděl, o čem mluví, když napsal: „Budu se modlit s Duchem.“ Věděl, že modlitebníkem se nestane díky tomu, že bude vyslovovat to, co napsali nebo řekli jiní. Modlitebníkem ho mohl učinit jedině Duch.

10. Modlit se musíme s Duchem, jinak toho nebudeme schopni. Bez Ducha to nezvládneme a selžeme – nebudeme schopni konat Boží dílo. Modlitba je Boží nařízení, a duše se musí modlit neustále, dokud je na této straně nebes. Avšak bylo již řečeno, že bez Ducha člověk nedokáže pozdvihnout v modlitbě své srdce k Bohu, a bez pomoci Ducha ji ani nedokáže u Boha udržet. Má-li se člověk čas od času obrátit v modlitbě k Bohu, potřebuje k tomu nezbytně Ducha.

Kristus nám říká, že bychom se měli neustále modlit a neoblevovat (Lk 18,1). A opakovaně nám říká, že pokrytec se pozná podle toho, že se nemodlí neustále, a pokud se modlí, není to v moci, tedy v duchu modlitby, ale je to jen formální předstírání (Job 27,10). Je nesmírně snadné přijít o moc a dál pěstovat jen formu, ale je nesmírně těžké plnit jakoukoli povinnost tak, aby to bylo v duchu a v moci. A platí to zejména o modlitbě. Bez přispění Ducha není člověk schopen se pomodlit ani jednou, natož v modlitbě neoblevovat. Bez Ducha není člověk schopen zaujmout sladký modlitební postoj a modlit se tak, aby jeho modlitby pronikaly ke sluchu Hospodina zástupů.

Jákob nejen že začal, ale také vytrval: „Nepustím tě, dokud mi nepožehnáš“ (Gn 32,26). Platí to i o dalších zbožných lidech (Oz 12,4). Bez ducha modlitby to ale není možné. Jen skrze Ducha máme přístup k Otci (Ef 2,18).

V listu Judově je pozoruhodné místo. Juda probouzí svaté tím, že mluví o Božím soudu nad svévolníky. Vyzývá svaté, aby stáli pevně a pevně se vírou drželi evangelia, které je pro to tím nejvhodnějším prostředkem. Juda věděl, že bez Ducha se neobejdou. Proto píše: „Budujte se ve své nejsvětější víře, modlete se v Duchu svatém“ (Ju 20). Jako kdyby říkal: „Bratři, věčný život je připraven pro ty, kdo vytrvají, a pro nikoho jiného. Nebudete ale schopni vytrvat, pokud se nebudete modlit v Duchu svatém. Největší klam, kterým ďábel a antikrist svádějí svět, je to, že stačí formálně plnit povinnosti – formálně kázat, formálně naslouchat, formálně se modlit. Tak jednají ti, kdo mají „vnější formu zbožnosti, ale její moc jim je cizí. Od takových se odvracej“ (2Tm 3,5).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O modlitbě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.