Zuzana Hartmanová

Noční labuť

Gorgona

Praha 2017

Zuzana Hartmanová

Noční labuť

ISBN 978-80-88029-29-8 (Epub)

ISBN 978-80-88029-30-4 (Mobi)

První elektronické vydání

© 2019 Gorgona Books

Copyright © 2017 Zuzana Hartmanová

Cover art © 2017 Dominik Broniek

Redakce Hana Fruhwirtová

Grafická úprava a mapa Jan Kravčík

Obálka Dominik Broniek

Foto autorky Kateřina Hurtová

Vydalo nakladatelství

Gorgona Books, s. r. o.

Vlachova 1513, 155 00 Praha 5 – Stodůlky

www.gorgona.eu

www.facebook.com/gorgonabooks

Zuzana Hartmanová

Narodila se ve znamení Býka v roce 1990 ve slavné kolínské rovině a pravděpodobně tam zapustila kořeny natrvalo. Už od útlého věku ví, že kniha je nejlepší přítel člověka, a tento vztah se pilně snaží utužovat. Pracuje jako knihovnice v oddělení digitalizace Městské knihovny v Praze a v mezičase odbíhá k recenzování knih pro webzin Dagon.cz.

Čte především fantastiku, ale nepohrdne ani historickým či detektivním románem. První fantasy knihou, kterou přečetla a která ji zároveň nejvíce ovlivnila, byl Dračí princ od Melanie Rawn. Jednoho krásného rána si řekla, že zkusí napsat vlastní příběh, a od toho okamžiku nebylo cesty zpět…

Mrtvá čarodějka

Zarth, Mowak
devátá luna roku 481 druhého věku

I.

„Hej, tohle je slušnej podnik! Kurvy tu nechcem. Padej někam jinam!“

Chlap, který mě přivítal těmito slovy, stál za dveřmi krčmy a dohlížel, aby příchozí odložili zbraně. Skryla jsem podráždění za nejsladší úsměv, jakého jsem schopna, a snažila se překřičet hluk šenku, ve kterém vyhrávala muzika a halasili hosté.

„Že cestuju sama, ještě neznamená, že patřím do vykřičeného domu. Mám se tu s někým setkat,“ zalhala jsem. „A věř mi, až toho muže uvidíš, budeš rád, když mu neprozradím, že sis mě spletl s děvkou.“

Chlap znejistěl, pak se pochybovačně ušklíbl a pokynul mi, ať vejdu.

Obvykle do podobných podniků chodívám s mečem u pasu. Je sice jen na ozdobu, ale na první pohled tak vypadám jako žoldnéřka a ještě mě odnikud nevyhodili. Nemluvě o tom, že mi většinou dělá doprovod Toghar, takže si nikdo opravdu nic nedovolí.

Jenže teď jsem neměla ani meč, ani přes osm stop vysokého minotaura. A jako stíhaná nekromantka na útěku z vězení jsem nestála o žádné problémy.

Hostinský si nechal zaplatit víc, než bylo zdrávo, ale dal mi malý pokoj a večeři v šenku. Maso bylo skoro studené a plavalo v řídké omáčce plné mastných ok. Aspoň že chleba měl čerstvý.

Zrovna jsem dojídala, když se dveře hostince otevřely a dovnitř vstoupila ramenatá postava v zaprášeném cestovním plášti. Hlídač příchozího vyzval, aby mu odevzdal meč. Dotyčný mu místo toho něco ukázal. Chlap zbledl, přikývl a pustil ho dovnitř. I se zbraní. To znamenalo jediné: je to buď královský voják, anebo člen jedné z magických frakcí – Řádu či Konkláve. Nevím, která z těch možností mě znepokojovala víc.

Snažila jsem se tvářit tak nenápadně, jak se jen osamělá žena v hlučné krčmě může tvářit. Ať si mě nevšimne… modlila jsem se v duchu. Marně. Neznámý přejel lokál pohledem a pak neomylně zamířil ke mně, jako by to celou dobu plánoval. Sice to skvěle podpořilo moji smyšlenou historku, kterou jsem nakukala hlídači, ale pro mě to už tak skvělé nebylo. Podsvětní démony na tebe!

Aniž by se zeptal, jestli si může přisednout, posadil se naproti mně, na stůl položil meč a kývl na děvečku, která se k nám okamžitě přitočila.

Objednal pití. Pro dva. To nevypadalo dobře.

Sledoval mě zpod hustého obočí. Vlasy nad protáhlou snědou tváří s výraznou bradou měl střižené na krátko, což ale nemuselo nutně znamenat, že je voják. I když to pod vybledlým jezdeckým úborem nebylo tolik zřetelné, vsadila bych se, že svaly mu nechybí. Kdyby patřil k čarodějům, rozhodně by takhle nevypadal. Musel tvrdě cvičit, a tím se většina kouzelníků nezdržuje. Navíc nezanechával nijak výraznou magickou stopu. Měl u sebe nanejvýš pár amuletů, pravděpodobně ty dva prsteny na pravé ruce. Jistě, mohl být natolik silný, aby přede mnou dokázal svou stopu úplně zakrýt, ale z nějakého důvodu, říkejme tomu intuice, jsem si to nemyslela. Znepokojovaly mě ale jeho oči – nepříjemně tmavé, sotva se v nich daly rozeznat zornice. Vyzařovalo z něj plíživé nebezpečí.

Otevřel dlaň a ukázal mi malý medailon pulzující mocí. Snažila jsem se nedat na sobě znát zděšení. Muž naproti mně patřil ke Konkláve. Konkrétně do třetího kruhu, což už je pořádně vysoká hodnost.

„Pěkné. A co to má být?“

Bylo jasné, že mi na to neskočí, ale potřebovala jsem chvilku na to, abych se vzpamatovala. Je to jen rytíř, jak si domýšlivě říkají vojáci obou magických frakcí. Měla bych být schopná se ho v případě nutnosti poměrně snadno zbavit. Jenže stačí, že mám jakožto nekromantka problémy s Řádem. Neměla bych si to ještě rozházet s vlastními – byť Konkláve nade mnou ochrannou ruku zrovna nedrželo.

„Teď na chvíli přestaneme předstírat, že nevíme, co je ten druhý zač,“ promluvil konečně neznámý hlubokým hlasem, „a budeme se bavit jako dva rozumní lidé.“

„Co chceš?“

„Přede dvěma dny utekla ze zarthských kobek čarodějka. Co mi k tomu povíš?“

„Přejdi k věci, nemám náladu na hry.“

„Ve stejnou dobu, kdy jsi utekla, byl zabit král Hedrik.“

Překvapeně jsem zamrkala. „Hedrik je mrtvý?“

Rytíř po mně střelil pochybovačným pohledem. „Z jeho vraždy je podezřelý nekromant.“

Ušklíbla jsem se.

„A jelikož jsem byla určitě jediný nekromant ve městě, musela jsem to nutně udělat já… Skvělá dedukce. Hodláš mě dovléct zpátky do Zarthu kvůli nějaké odměně? Být tebou, tak od takové pošetilosti raději upustím.“

„Nesleduju tě už druhým dnem kvůli té almužně, co na tebe vypsala zarthská věž.“

„Proč tedy?“

„To bych raději probral někde jinde.“

„Za koho mě máš?“

Rytíř mi věnoval samolibý úsměv. „Kdybych tě měl v úmyslu dopadnout a nárokovat si pak peníze za tvou hlavu, s žádným divadlem bych se nenamáhal.“

„Opravdu? Ráda bych podotkla, že nejsi mág, jen rytíř. Nepředstavoval bys pro mě soupeře.“

„Tvá sebedůvěra je neotřesitelná.“

„Zatím jsem potkala jen velice málo čarodějů, kteří přede mnou dokázali skrýt svůj potenciál. A ty mezi ně nepatříš. Tvoje insignie třetího kruhu na mě žádný dojem neudělala.“ Na chvíli jsem se odmlčela. „Ovšem bez magie by ses tak vysoko nedostal. Nejspíš používáš něco, co váže energii za tebe – třeba ten prsten, co máš na ruce?“

Z pohledu, který mi věnoval, mě zamrazilo. Přísahala bych, že mu v očích probleskla rudá. Že bych se ve svém odhadu přece jen spletla?

„Chci si jenom promluvit,“ řekl, když ovládl podráždění, které jsem v něm vyvolala.

„Jistě, a slunce zapadá na východě.“

„Kdybych chtěl, přemohl bych tě.“

V očích mi zeleně zajiskřilo, jak je prostoupila nekromantská magie: „Zkus to.“

Atmosféra v šenku se náhle změnila. Hudba dál hrála, lidé zpívali a po stole tekly medovina a pivo, ale vzduch se navíc prosytil uvolněnou energií. Ovšem ne mojí.

Než jsem stihla jakkoliv zareagovat, rytíř sedící přede mnou se náhle rozplynul a vzápětí se ocitnul vedle mě.

Jednou z výhod mého stavu je skutečnost, že mi srdce bije pomalu a nepravidelně bez ohledu na situaci, takže mě napohled nic nerozhází. Díky tomu jsem sebou jen nepatrně cukla, když mi jeho prsty obemkly zápěstí.

„Jak jsem řekl, chci si jen promluvit.“

Lidé k nám pomalu obraceli tváře. Jak by ne, když se v jejich blízkosti čarovalo. I když na to byli většinou zvyklí, mágové všeobecně nebudili příliš důvěry, čemuž odpovídala jejich oblíbenost. Já sama stěží skryla překvapení nad kouzlem, které rytíř použil – o žádném takovém jsem doposud neslyšela.

Rychle jsem zvážila své možnosti.

Můžu ho zabít a tím na sebe přivolat hněv Konkláve. Což by vzhledem k tomu, že jsem se chtěla stát jeho členkou, nebylo zrovna moudré.

Můžu ho omráčit a utéct. Jenže tím se nic nevyřeší. Měla bych pak za patami nejen zarthské čaroděje, ale ještě jednoho stoupence černokněžnické frakce. Útěk tedy také nepředstavuje řešení. Zatím.

Nezbývalo mi nic jiného než ho vyslechnout a věřit i nadále tomu, že se z případné pasti dokážu dostat. Podle toho, jak mi voják sevřel zápěstí, se domníval, že ke kouzlení potřebuji ruce. Omyl. Vzhledem k mému mládí mě šeredně podcenil, jako už mnoho jiných před ním. Dávno nedoprovázím čarování gesty, stačí jen pár šeptem pronesených vět. Vzhledem k tomu, jak často magii používám a jak se v ní zlepšuju, mi už za rok za dva postačí k užití téměř jakéhokoli kouzla jen pouhá myšlenka.

Rytíř se na mě vyzývavě zadíval. Když jsem přikývla a moje oči nabyly původní hnědé barvy, pustil mě. Nechal na stole pár mincí a vstal. Následovala jsem ho skrz lokál a cestou mrkla na hlídače u dveří, který se zdál pravdivostí mé historky zaskočen zjevně stejně jako já.

Venku se do mě zakousl chlad. Poodešla jsem se svým průvodcem kousek stranou ke stájím, před nimiž měl uvázané koně – jednoho jízdního a druhého na zavazadla. Zjevně se neplánoval zdržet. V předtuše léčky jsem neustále zůstávala ve střehu. Dunven patřil ke středně velkým městům a profitoval z dostatečné blízkosti Zarthu – hlavního města Mowaku. Množství lidí v ulicích bylo tudíž občas nepříjemné, ale teď, když by je jeden uvítal, se po všech snad slehla zem.

„Takhle dál od zvědavých uší je to lepší,“ prohlásil rytíř, když se ujistil, že jsme skutečně sami.

„A dál od svědků, to dá rozum,“ zamručela jsem.

„Chci si jen promluvit. Vlastně ti chci něco nabídnout.“

„Co bys asi tak mohl nabídnout hledané nekromantce?“

„Členství v Konkláve.“

„K tomu nemáš zmocnění.“

Povzdychl si.

„Dobře, přimluvím se u rady za tvoje přijetí.“

Do očí mi zlobně pronikla zase trocha zelené. Magie se mi přelila přes linie znamení, které jsem doposud zdárně skrývala iluzí. Je to daň, kterou platí všichni čarodějové. Většina z nich má ale to štěstí, že se jejich znamení nachází na místech, která mohou snadno zakrýt. To moje se mi bohužel táhne přes celá záda a výstřih až do obličeje.

„Myslím to vážně. Konkláve by mohlo smýt všechny tvé zločiny,“ pokračoval rytíř.

Vybavil se mi můj vypálený cejch. „O tom mám jistou pochybnost. Proč by ses za mě ale u kohokoliv přimlouval?“ Jeho nabídka byla příliš lákavá, to není jen tak. „Co ode mě chceš?“

„Potřebuji tvoji pomoc,“ přiznal.

Nevěřila jsem vlastním uším.

„Žertuješ?!“

Za našimi zády se otevřely dveře od hostince a vyšlo jimi na ulici několik hostů. Nezdálo se, že by v jejich přítomnosti můj společník řekl cokoliv dalšího, i když se od nás nacházeli poměrně daleko.

„Víš ty co, vrátím se zase zpátky do tepla.“ Otočila jsem se a udělala pár kroků.

„Počkej!“ zavelel. Tón jeho hlasu mě na okamžik přimrazil na místě. „Řeknu ti to.“

Jenže já mu nevěřila. Srdce mu bilo až příliš rychle na to, aby se mi chystal říct pravdu.

Počkal, dokud jsme nebyli zase sami, než spustil.

„Před třemi dny jsem přijel do Zarthu z pověření Konkláve. Ráno po mém příjezdu se městem rozkřiklo, že Jeho Veličenstvo bylo zavražděno. Čarodějové roznesli, že podezřívají nekromanta. A že téhož večera, kdy byl král zavražděn, shodou okolností z kobek věže jeden uprchl.“

Založila jsem si ruce na prsou. „Ano, to už jsi říkal.“

„Pokud zločin spáchal někdo, kdo spadá pod pravomoc Konkláve, mohou konklavisté vzít případ do svých rukou. A jak nejlépe si poradit se situací, v níž jde o mrtvolu, než spolupracovat s nekromantem? A já zrovna měl jednoho skoro na dosah. Proto jsem se vydal po tvé stopě. Nejsi tak nenápadná, jak si myslíš,“ dodal.

„Chceš, abych ti pomohla odhalit králova vraha? To je absurdní!“ Možná nelhal, ale rozhodně mi neříkal všechno. „K čemu by ti byla trestaná čarodějka? Jsi blázen. Jako divoký mág bez ochrany Konkláve si to jen těžko můžu nakráčet do hlavního města a tvářit se jakoby nic. Nemluvě o tom, že jsem jim právě utekla z vězení…“

Pravda, v kobkách zarthské věže jsem si tentokrát pobyla všehovšudy tři dny. Místní čarodějové věděli, že obyčejné mříže mě nezastaví, a tak mi dali achronové náramky, které odčerpávají energii potřebnou ke kouzlení. Jenže se pánové přepočítali. Pouta mě sice vysála, ale za ty tři dny se mé síly obnovily natolik, že magie pouta doslova rozežrala. Na útěku jsem se ještě stihla postarat o jeden nevyřízený účet, kvůli němuž jsem do města přijela. A důvod vracet se do jámy lvové jsem teď rozhodně neviděla.

„Nevjela bys do Zarthu jako divoký mág, ale jako konklavistka.“

Tím mě na okamžik zcela ohromil.

„Samozřejmě by to bylo jen naoko, ale kdo se o tom dozví?“

„Co to tady se mnou hraješ?“ Tohle musela být nějaká past, prostě musela. Vztek se mi propálil žilami a vládu protentokrát převzala nemrtvá magie. Než jsem ji stihla zastavit, pronikla mi do očí. Jeden z koní zafrkal.

Iluze zakrývající můj pravý vzhled zmizela a dala tak na odiv ne dvakrát lichotivou skutečnost. V dlouhých černých vlasech se vyjímalo několik zářivě bílých pramenů, které na první pohled prozrazovaly, že je se mnou něco šeredně v nepořádku. Na lícní kosti se mi vykreslilo magické znamení v celé své kráse a nehty na pravé ruce zčernaly. Učiněná krasavice. A nutno podotknout, že mi nyní do barvy ladily i oči – byly mléčně bílé.

„Bohové,“ hlesl rytíř a udělal dva klopýtavé kroky vzad. „Jak je tohle možné?!“

Zavřela jsem oči a potlačila síly deroucí se na povrch. Když jsem je otevřela, zůstaly zase jen magicky zelené. Relativně neškodné.

„Asi bychom měli začít znovu…“ zkusil to rytíř konejšivým hlasem.

„Nejspíš,“ přisvědčila jsem. „Takže: co opravdu chceš?“

„Aby ses se mnou vrátila do Zarthu a pomohla mi dopadnout králova vraha.“

Pravda.

„Co z toho budeš mít?“

„Posílí to vliv Konkláve. Objasnit takovou událost, která vejde do dějin, a ještě udělat pitomce z čarodějů Řádu? Lákavé.“

Pravda.

„A mě potřebuješ jen k tomu, abys snáze dopadl vraha?“

Přikývl.

Lež.

„Nebojíš se, že pokud je za to opravdu zodpovědný nekromant, budu ho krýt?“

Na to mi už neodpověděl.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala jsem se.

„Můžeš mi říkat Vadir.“

Přívětivě jsem se na něj usmála.

„Víš, že poznám, když nemluvíš pravdu?“

I kdyby se mu zase nepatrně nezrychlil tep, podezírala bych ho ze lži. Vybrat si nejčastější radašské jméno a vypadat jako typický Garťan?

„Vím.“

„Přesto mi nehodláš říct pravdu?“

Zadíval se mi zpříma do očí. „To, co potřebuješ vědět, už víš. Ale přísahám, že tě nepředhodím Řádu, gardě ani jiným zástupcům spravedlnosti.“

„Já jsem Nixariem… ze Zarthu. Můžeš mi říkat Nix.“

Povytáhl obočí.

„Na to, že jsi odsud z Mowaku, máš silný přízvuk.“

„V obecné má přízvuk každý.“

Dala jsem si záležet, abych větu pronesla čistou mowačtinou. Mluvila jsem plynně i gartsky a radašsky a díky Togharovi se dokážu domluvit i s minotaury. Za univerzální řeč se však po celém Accadu považovala takzvaná obecná accadština. Tu se učil každý, komu se dostalo alespoň nějakého vzdělání. Jen ti nejurozenější se spolu s čaroději vzdělávali i ve staré accadštině – dávno mrtvém jazyku, který nyní sloužil jen k předvádění se na večírcích a k zaklínání.

Vadir přistoupil na hru a také bez potíží přešel do mé mateřštiny.

„Dobrá, Nix. Pomůžeš mi tedy?“

Na okamžik se mě ještě zmocnily pochyby.

„Jak si to celé vlastně představuješ?” zeptala jsem se.

Vadir se znovu obezřetně rozhlédl. „Pomůžeš mi dopadnout královraha a já se na oplátku za tebe přimluvím u rady. Taky se postarám, aby po tobě nikdo nešel, pokud se provalí, že ses tady vydávala za konklavistku.“

Pořád jsem se tomu zdráhala uvěřit.

„Dobrá, ale chci polovinu z odměny za dopadení vraha.“

Rytíř se zaškaredil. „Třetinu.“

„Polovinu,“ trvala jsem na svém.

Podrážděně na mě zavrčel. „Dostaneš třetinu a v Zarthu budeš žít na mou útratu.“

Přikývla jsem. „To je přijatelné.“

Pak vytáhl zpoza opasku nůž a podal mi ho.

Chvíli trvalo, než mi došlo, co s ním zamýšlí. „Na to zapomeň, nebudu s tebou uzavírat krevní smlouvu!“

„V tom případě naše dohoda neplatí.“

Krevní smlouva, dohoda krve, krvavý kontrakt… Tento rituál měl mnoho jmen. Vždy šlo ale o totéž: zavázat se ke svému slovu. Provést ho mohli jen lidé provozující magii, nebo ti, jimž sice kolovala v žilách, ale nedokázali ji použít bez pomoci – jako Vadir.

Když jsem stále váhala, ušklíbl se. „Je to záruka i pro tebe – opravdu se za tebe budu muset přimluvit a nebudu tě moct předhodit bělokabátníkům.“

Bylo zřejmé, že tím vším Vadir sleduje svoje vlastní záměry. Nedokázala jsem ale odhadnout jaké. Smlouvy se neuzavírají v malicherných případech. Magie je zrádná. Pokud k naplnění dohody nedojde, vezme si svou daň, jejíž výše závisí na míře provinění.

Nakonec jsem souhlasila. Jistě, dala jsem toho v sázku hodně, ale můžu získat mnohem víc. Pokud se tím přiblížím členství v Konkláve, za risk to stojí.

Vadir se řízl do dlaně. Já učinila totéž, akorát jsem se musela v ráně trochu porýpat, aby se hned nezacelila. Nekromancie je jediný druh magie umožňující hojení bez použití amuletů. To ví každé malé děcko. Stejně jako to, že černá magie je nezákonná, pokud nepatříte ke Konkláve.

Když se mi v dlani nasbíral dostatek krve, nabídla jsem ji Vadirovi. Přitáhl si mou ruku blíž a bez rozpaků se napil. Když mi dlaň olízl, aby ani kapka životadárné tekutiny nepřišla nazmar, otřásla jsem se. V očích se mu znovu mihl záblesk rudé a mě napadlo, že jsem právě možná udělala obrovskou chybu. Jenže už se to nedalo vzít zpátky. Spolkla jsem několik kapek Vadirovy krve a okamžitě na mě dolehla tíha závazku, který se mezi námi vytvořil.

„Teď zapracujeme na tom, abys jako černokněžník Konkláve taky vypadala,“ ozval se znovu Vadir. „Začneme tím, že si půjčíš Démona,“ ukázal na ebenového koně.

Jednalo se o výstavního hřebce, podle rozložitosti v plecích a výšky nejspíš válečného. Jeho osrstěná kopyta by dokázala hravě prorazit lebku. Zvíře po mně louplo okem, jako by zvažovalo, jestli se uráčí mě nést, nebo mě shodí při nejbližší příležitosti. Ale na pach smrti, který mě obklopoval, kůň nijak nereagoval. To bylo důležité.

„Zarth je odsud den cesty. Když vyrazíme hned, zítra touhle dobou budeme moci odpočívat na lepším místě, než je tenhle pajzl.“

Rozloučila jsem se s částí peněz za nocleh, které mi hostinský odmítl vrátit. Venku jsem znovu pohlédla na koně, kterého mi Vadir laskavě zapůjčil. Byl ohromný a neosedlaný, takže bez jeho dobré vůle a pomoci se na něj jen tak nedostanu.

Vadir si toho všiml a nastavil mi spojené dlaně. Zapletla jsem prsty do hřívy a s rytířovou pomocí se vyšvihla zvířeti na hřbet. Démon párkrát nervózně přešlápl a pohodil hlavou, ale když jsem k němu šeptem promluvila, utišil se. Ještě zastříhal ušima, ale přestal vyvádět.

Cesta byla široká a bez výmolů. Z Dunvenu vedla na východ, kde se napojila na dlážděnou říšskou silnici. Ta následně pokračovala na sever do Zarthu a na jih do Vaasu. Přestože většina Mowaku zůstávala zalesněná, kolem cest byly stromy záhy vykáceny. Šlechta tím chtěla usnadnit život kupcům, kteří se nemuseli tolik bát přepadení. Navíc vznikla celá řada tábořišť pro karavany a rychle se ukázalo, že půda najde i zemědělské využití. Kolem Dunvenu se nacházelo mnoho rozlehlých pastvin. Jedinou nevýhodou bylo, že na otevřeném prostranství profukovalo.

S nastupující nocí se dostavil i chlad. Rytíř mi půjčil plášť, když viděl, jak se na koňském hřbetě choulím v prostých šatech, které jsem ukradla na útěku ze Zarthu. I když dorůstající měsíc svítil jasně, většina lidí by považovala cestování v noci za bláznovství, pokud jste zrovna pod rouškou noci nepodnikali něco nezákonného. Vadir by se tomu dozajista také vyhnul, kdyby ho netlačil čas. Mně to nevadilo. Toghar viděl ve tmě, takže jsme společně cestovali pod hvězdami již nesčetněkrát. Co nejdříve musím Toghovi dát vědět, jak se teď věci mají, aby mě nešel hledat… Vyčiní mi, že jsem přišla o svoje věci a koně, ale to už je takový náš zvyk. Jeho určitě nepřekvapí, že jsem se dostala do potíží, a já se budu tvářit, že si jeho výtky beru k srdci.

„Proč mi chceš pomoct?“ zeptal se náhle Vadir. „Tak moc toužíš patřit ke Konkláve, že se mnou budeš spolupracovat, i když víš, že k tobě nejsem zcela upřímný?“

Pokrčila jsem rameny. „Nemám co ztratit.“

„Jak to, že o tobě rada doteď nevěděla?“

„Nepodařilo se mi uplatnit precedent.“

Precedent byla úmluva mezi oběma čarodějnými frakcemi. Každý černokněžník, když se u něj projevilo jeho nadání, mohl předstoupit před Konkláve, které následně rozhodlo o tom, zda je možné daného mága vychovávat v duchu vlastních pravidel, nebo nikoliv. Pokud rozhodnutí nebylo příznivé, dostal se dotyčný rovnou do rukou Řádu, který na něm vykonal spravedlnost podle svého uvážení. Smutnou pravdou zůstávalo, že černokněžníci hodnotili vlastní lidi mnohem přísněji než jiná čarodějnická uskupení. Proto ne každý členství v Konkláve zkoušel. Mnozí raději riskovali a stali se divokými mágy.

„Takže jsi stanula před nejvyšším a on tě nepřijal?“

„Ne, Řád mě stihl odsoudit ještě dřív, než jsem vůbec dostala příležitost pokusit se získat své místo.“

„Opravdu jsi něco provedla, nebo tě bělokabátníci odsoudili zkrátka jen za to, že jsi nekromantka? Porušili by tím dohodu, kterou s nimi máme.“

„Teď už na tom nezáleží,“ zamručela jsem podrážděně.

Jenže záleželo. Alespoň mně. Ovšem nikomu jinému zjevně ne. I Vadir to nechal být. Zákony neplatí pro všechny stejně, to je známá věc.

„Mohla jsi snadno utéct, nebo mě zabít,“ promluvil po chvíli znovu.

„Mám dost problémů i bez toho, aby po mně šlo ještě Konkláve. Kromě toho si potřebuju trochu vydělat.“

„Z čeho jsi žila doteď?“

„Já a můj společník se necháváme najímat – děláme doprovod všem, kteří zaplatí a nemají morální problémy s tím, že je bude chránit černokněžník a minotaur.“

„Minotaur? To vysvětluje tu iluzi. Netušil jsem, že se lidé mohou naučit jejich kouzla.“

„Šamanky jsou v sesílání iluzí nepřekonatelné. To proto, že jim sama příroda pomáhá a ohýbá realitu podle jejich přání. Ale ve skutečnosti je to jako obecná magie. Jen trvá hodně dlouho, než se ji člověk naučí. Většina čarodějů kupodivu není tak trpělivá.“

Pracovat s minotauří magií pro mě bylo zpočátku velice náročné. Dokázala jsem s její pomocí jen zakrýt bílé vlasy, černé nehty a část znamení v obličeji. Naučit se plynule vyvolat tuhle drobnou iluzi mi trvalo tři roky.

Nad ránem Vadir konečně svolil ke krátké přestávce u jednoho z tábořišť. Potřebovali jsme ji jak my, tak koně. Zvířata se odešla napít k nedalekému potoku a my si dali brzkou snídani.

„Jedno mi vysvětli,“ prohodil, zatímco ukusoval sýr. „Jsi nekromantka, ale před hostincem tvé oči pohltila nemrtvá magie lichů… Ještě jsem neslyšel o nikom, kdo by dokázal používat dva druhy magie. Nejde to.“

„Očividně jde.“

„Co jsi tedy zač? Nekromant nebo kostěj?“

„Trochu od obojího, řekla bych.“

„Jak se něco takového může stát?“

„To víš, člověk si poklidně chcípá v křoví a najednou se tam objeví někdo, kdo ho zachrání… Tedy alespoň z větší části,“ dodala jsem sarkasticky. „Energie se chovají, jako bych zemřela a dovolily mi spojit se s magií nemrtvých, ale zároveň žiju. Alespoň v jistém smyslu.“

„Nechápu, jak se někdo jako ty mohl nechat chytit a zavřít.“

Tuhle poznámku jsem přešla mlčením. Snažila jsem se po pravdě zodpovědět všechny Vadirovy otázky. Jeden nikdy neví, co by se mohlo hodit, až se ho na mě rada bude vyptávat. Ale jeho všetečné dotazy už mě trochu unavovaly. Dlouho se mi nestalo, že bych byla nucena někomu objasňovat svou existenci nebo ospravedlňovat své činy. Toghar mě chápal i beze slov a nikdy mě nesoudil. Zvykla jsem si na to, bylo to pohodlné.

„Proč jsi vůbec přijela do Zarthu?“

„Vybrat si jeden dlouho nesplacený dluh.“

„Zemřel u toho někdo?“ zeptal se nevzrušeně.

Byla jsem v pokušení zalhat. Jenže Vadir nejspíš tušil, že se zkusím z odpovědi nějak vykroutit.

„Jo. Ale věř mi, ten chlap nikomu chybět nebude.“

Kopyta našich koní duněla na velkých kamenných kvádrech, když jsme se blížili k městu. Vracela jsem se na místo, z něhož jsem se sotva před pár dny s úlevou dostala pryč. Ale tentokrát jsem se neschovávala…

Zanedlouho se před námi objevily první povozy. Nedařilo se mi ignorovat zděšené pohledy, když lidé viděli můj obličej – podobným reakcím jsem již odvykla. Většinou mou tvář zakrývala iluze. Ale teď ne. Čarodějky Konkláve se nestydí za to, kým jsou. Naopak to hrdě dávají na odiv.

Před polednem se mi Vadir zařadil po bok.

„Nechtěl jsem, aby se tě mé otázky dotkly.“

„Taky že nedotkly.“

Chvíli jsme pokračovali mlčky.

„Kde máš svůj prsten?“ zeptala jsem se ho na oplátku, aby věděl, jak nepříjemné občas mohou vlezlé dotazy být. „Došlo mi hned, že nedokážeš vázat energii sám za sebe,“ dořekla jsem v odpověď na jeho podmračený výraz.

Nakonec si rezignovaně povzdechl. „Vypomáhám si artefakty. Mají ale jen omezenou moc – nemohu je využívat opakovaně.“

„Jsi čaroděj-kovář?“

„Dostal jsem se díky tomu do třetího kruhu,“ připustil.

Udělat amulet k ochraně či léčení bylo snadné. Vložilo se do něj kouzlo a zůstalo v něm dočasně uschováno. Zvládl to každý čaroděj. Ale udělat artefakt bylo náročné jak na dovednosti, tak na znalosti. Běžné účinky magie totiž artefakty zesilovaly a do značné míry i měnily. Jednou vložené kouzlo se v nich mohlo během let přetvořit v něco docela jiného. Nedalo se pak odhadnout, co způsobí – hodně staré artefakty byly nebezpečné. Řád se je snažil vyhledávat a likvidovat. Čaroděj-kovář dokázal takové předměty zpracovávat, ačkoliv sám magií nevládl.

Neměla jsem patřičné vzdělání, takže bych podobné věci ani neměla vědět. Ale v mé hlavě zkrátka byly. Dlouho mi trvalo si plně připustit, jak se tam ocitly – poslední dar mých rodičů, kteří se neobtěžovali své dceři sdělit, že patřili mezi černokněžníky.

Zarth nás uvítal pozdě odpoledne. Vysoké kamenné hradby se před námi tyčily už dlouho, ale vzdálenost v případě takové mohutné stavby klame.

Strážní u brány na nás hleděli značně podezřívavě a já si všimla, že mají zbraně v pohotovosti. Jen samozřejmost, s jakou jsem dávala na odiv své znamení, je odradila od přímé konfrontace. Zdravý rozum jim správně radil, že do města nejspíš míříme oficiálně.

Vadir přijel blíž a ukázal mužům svou insignii.

„Jsem tu na žádost korunního prince,“ dodal.

„A ona?“

„Je tu se mnou,“ odpověděl prostě Vadir. Z tónu jeho hlasu mi přeběhl mráz po zádech.

Vojáci se nehádali.

„Jeďte.“

„Jaký hostinec nám doporučíte?“ zeptal se ještě Vadir.

„U Královy korouhve,“ vysoukal ze sebe jeden z nich.

Jakmile jsme se ocitli z doslechu, rytíř se začal tiše smát.

„I když nemáš s čím hrát, musíš všechny přesvědčit o opaku. Lež a strach, to jsou dva mocné nástroje, když s nimi umíš pracovat.“ Zdál se sám se sebou spokojený.

Já jeho nadšení nesdílela. Možná za to mohla tíha kamene kolem nás. Kopyta koní klapala na cestě mezi dvěma železnými mřížemi pod parkánovou zdí a nad námi zely rozšklebené černé otvory na olej. Vyvolávalo to ve mně stísněné pocity. A to šlo jen o vnější hradbu…

Dali jsme na radu strážného a ubytovali se U Královy korouhve. Už na první pohled vypadal hostinec solidně. Nejprve jsme odvedli koně do stájí. Skutečnost, že Démon neměl sedlo ani uzdu, pacholek moudře nijak nekomentoval.

Když si nás hostinská všimla, usmála se, ačkoliv bylo zřejmé, že její úsměv skrývá silnou nervozitu. Pohled na mě a Vadira asi nevyvolával v lidech kolem zrovna pozitivní emoce. Majitelka kvůli nám v nejbližších dnech nejspíš přijde o pár zákazníků. Předpokládám, že ušlý zisk půjde z našich kapes. Tedy z té Vadirovy.

„Rádi bychom se ubytovali.“

Vadir chtěl objednat pouze jeden společný pokoj, asi aby ušetřil, ale rychle pochopil, že na to nepřistoupím.

„Bude si paní přát pokoj s možností koupele?“

„Zajisté. Mohl by mi ji někdo připravit co nejdříve?“

„Samozřejmě. Budete si přát večeři do pokoje?“

Vadir vysázel na stůl patřičný obnos.

Dodržel slib a zaplatil i za mě.

Labužnicky jsem si vychutnávala horkou koupel. Po dlouhé době takový přepych. V tuto chvíli jsem s vývojem událostí mohla být alespoň částečně spokojená, přestože mi Vadir trochu zkomplikoval život. Ovšem přímluva u rady už stojí za změnu původních plánů.

Měli bychom co nejdřív začít s vyšetřováním, než se někdo dozví, že ke Konkláve vůbec nepatřím.

II.

Blížil se vrchol záchvatu. Nohy mi už dávno vypověděly službu, tělo se neovladatelně třáslo, dech zadrhával v hrdle. Toghar mě tisknul ke své hrudi, abych si neublížila. Vlastní magie mě spalovala, jako by mi žilami protékal tekutý kov.

Togh mi šeptal uklidňující slova ve svém jazyce. Naučil mě ho, abychom se mohli tajně domlouvat. Stejně tak mi vysvětlil základy iluzí. Díky němu jsem dokázala svou moc zkrotit a alespoň částečně pochopit. Jeho znalosti mi dovolily zas a znovu překonávat vlastní hranice, pokoušet achronové náramky až do krajnosti a získávat z nich po troškách energii, kterou jsem ukládala do rozličných předmětů. Postupně ale vyprchávala, takže načasování muselo být přesné. Proto jsem souhlasila s tím, že záměrně vyvoláme záchvat, až se bude přesouvat první várka trestanců do nového tábora, na další úsek stavby. Togharův život je v mých rukách. Nesmím ho zklamat!

Tělo se mi prohnulo do oblouku. Už jsem nedokázala zadržet výkřik. To bylo znamení pro Toghara. Zajel špičkou svého drápu do masa pod náramkem. Snažil se, aby mi příliš nepoškodil šlachy, a já slyšela, jak rohovina skřípe o jemné zápěstní kůstky.

Pohlédl mi do očí a viděl, že je kalí mléčná běl. Ze rtů mu splynula modlitba, aby ho Taurus uchránil mé moci, a když jsem znovu vykřikla, prudce trhl prstem.

Zašlý kov nevydržel tlak Togharovy síly spojené s mou energií a prasknul. Zbavit se druhého náramku už nepředstavovalo problém. Do okolí se uvolnila vlna nemrtvé magie a ničila vše, co jí přišlo do cesty: věci i lidi.

Záchvat mě vyčerpal, tak jako vždy. Toghar si vyndal z ucha kostěnou náušnici s malým dřevěným korálkem a pírkem: moje amulety. Vložil mi šperk do dlaně, abych načerpala trochu energie. Zatímco k nám doléhaly výkřiky – nešťastné i rozčilené, plné bolesti, žalu i vzteku –, minotaur se chopil řetězu spojujícího mé kotníky. Během chvilky oka povolila. Dozorce nikdy nenapadlo, co by se stalo, kdyby minotaur použil svou sílu, aby někoho osvobodil. Neměli k tomu důvod – Toghar to nikdy neudělal. Proč by měl? Čeho by tím dosáhl? Řetěz spojující jeho okovy byl mnohonásobně silnější, s tím by si neporadil ani on. K tomu potřeboval mou magii. A abych jí mohla znovu vládnout, musela jsem být volná…

Togh mi pomohl na nohy a já udělala první, roztřesený krok. Bude chvíli trvat, než budu znovu schopná chůze.

Strážní se k nám sbíhali se zbraněmi v rukou. Toghar se postavil a zařval na ně. Viděli neporušený řetěz mezi jeho okovy, a navzdory syrové energii, která stále byla cítit ve vzduchu, si nepřipouštěli, co se stalo. Dokud jsem se zvednutýma rukama zpoza minotaura nevyšla já. Teprve tehdy dozorcům došlo, že už je pozdě na cokoliv. Mé tělo bylo od magie odříznuté tak dlouho, že po ní hladovělo a nyní ji do sebe lačně vpíjelo z okolí. Brzy za to zaplatím daň, i čerpání energie z jiných zdrojů něco stojí, ale teď na tom nezáleželo. Oči poukazovaly na moji nepochopitelnou dvojakost – jedno oko bylo zelené, jedno bílé.

Magie mi plnila žíly ohněm. Snažila jsem se nápor energie ustát a zkrotit, ale šlo to jen s obtížemi. Vojáci se rozutekli na všechny strany, nehleděli na trestance a otroky, kteří dělali totéž. Jenže před mou čerstvě nabytou mocí nebylo úniku. Myšlenky na pomstu ve mně zakořenily tak hluboko, že nyní kouzla poslouchala moji vůli, aniž bych si to uvědomovala, a rozsévala do okolí zkázu. Pro každého bez rozdílu…

Lidé kolem se měnili ve vysušené mrtvoly. Částečky práchnivějících kostí vířily vzduchem spolu se zrnky písku.

Zanedlouho magie moje tělo nasytila a utišila se. Při pohledu na uschlé trsy trav a ostatky roztroušené kolem na mě začalo dotírat svědomí, ale já ho neposlouchala. Konečně jsem spáchala zločin, za který mě odsoudili: stal se ze mě nebezpečný čaroděj.

Kulhavě jsem kráčela pryč s Togharem v patách. Při chůzi za mnou chrastil přetržený řetěz. Vždy na nás hleděli jako na postradatelné položky a nyní se staneme jen dalšími oběťmi strašlivé tragédie při stavbě říšské silnice. Nepřežil nikdo, kdo by mohl tvrdit opak.

Jako svědectví zůstal jen pruh spálené země, na němž už nikdy nic neporoste…

Probudila jsem se celá zpocená v místnosti nasycené magií. Zaklela jsem, přiskočila k oknu a rychle ho otevřela, aby se uvolněná energie nevznítila a nevyhodila celý hostinec i se mnou do povětří. Noční můry mě už dlouho netrápily. Mowak pro ně ale podle všeho představoval živnou půdu.

Sešla jsem do šenku, kde už na mě čekal rytíř. Ušpiněné oblečení vyměnil za čistou tuniku a kalhoty. Vše sice v tmavých barvách Konkláve, ale rozhodně díky tomu nepůsobil nijak majestátně. Při pohledu na mé ukradené šaty mi došlo, že sama vypadám ještě hůř.

„Pokud nemáš nic proti, zastavím se v hostinci, kde jsem byla ubytovaná, jestli jim nezůstalo něco z mých věcí.“

Vadir nic nenamítal.

Netrvalo dlouho, než jsem našla malou hospůdku nedaleko první vnitřní hradby, kde mi při poslední návštěvě poskytli nocleh. Majitel mě poznal a viditelně zbledl. Měl k tomu důvod – minule k němu přišla osamělá žena na cestách, dnes nepřívětivě vyhlížející čarodějka. Budiž mu přičteno ke cti, že přiznal, co s mým majetkem udělal. Koně a meč už neuvidím, ale zůstalo mi aspoň nějaké oblečení a boty.

„Netušil jsem, že se vrátíte,“ koktal, když mi podával drobný raneček.

„Zajisté,“ zavrčela jsem a vyšla do patra, abych použila volný kamrlík, v němž jsem původně bydlela, k převléknutí. Vlastně jsem se nezlobila. V takové chvíli by se každý zachoval stejně. Jenže nyní k mé roli patřilo sem tam někoho zastrašit, jak mi Vadir zdůrazňoval.

Stávající šaty jsem s chutí vyměnila za přiléhavé kalhoty z jemné kůže, k nimž patřily vysoké jezdecké boty. Oblékla jsem si dámskou košili s rafinovanou tkanicí vpředu: odhalovala dost, ale zas ne tolik, aby to bylo nevhodné. Hned jsem se cítila mnohem lépe.

„S tímhle nalož podle vlastního uvážení,“ hodila jsem hospodskému svázané šaty, které až doteď tvořily celý můj šatník. „Do dvou dnů chci mít zpátky veškeré vybavení na koně, které jsi prodal. Bydlím U Královy korouhve.“

„Ale…“

„Myslím, že peníze z mého tlumoku a ty, které jsi utržil za mé věci, ti na to budou stačit.“

Přikývl a dál už se nehádal. Já mezitím svírala v dlani drobný flakónek s jemnými černými zrníčky a doufala, že si ho nikdo nevšimne. Nepatřil k tomu, co mi bylo nyní vráceno. Naštěstí mi zůstala trocha duchapřítomnosti a ne všechno jsem nechala v zavazadlech, aby to mohl najít kdejaký zvědavec.

Měla jsem s obsahem flakónku jisté úmysly, které ale vzaly za své, když mě chytili. Následkem toho jsem pak musela improvizovat a obstarat si substanci znovu. Nyní se jí ovšem musím zbavit. Neprospělo by mi, když by ji u mě někdo našel. Ale nemohla jsem si dovolit zdržovat se tím právě teď. Měla bych být ráda, že majitel putyky zatím nezpochybňoval mou autoritu, a nepokoušet dál své štěstí.

V pokoji U Královy korouhve jsem z nedostatku dalších možností lahvičku schovala pod slamník. Bude ještě dost času s ní naložit podle potřeby…

Po obědě Vadir vyrazil do rušných ulic Zarthu a já ho neochotně následovala.

„Jak už jsem řekl, královraždu prošetřují mágové. Proto si půjdeme promluvit s mistrem věže. Mohl by pro nás mít zajímavé informace.“ Pak pro něco sáhl do kapsy. „To je insignie Konkláve,“ řekl potichu a vložil mi do dlaně medailon, „bez ní bys jako trestaná čarodějka neměla šanci před mistra předstoupit.“

Když se řekne věž, všichni okamžitě vědí, že je řeč o věži mágů. Každé větší město nějakou má. Čarodějové dané oblasti, kteří spadají pod Řád, se v ní schovávají jako krysy a o okolní dění se zajímají, jen když jim něco vynese. Vesničtí mágové, kteří léčili nemoci a zvířata, to byla jiná třída. Bílí čarodějové – mágové slunce, přírody a ducha – se nemuseli dávat k Řádu, když nechtěli.

„Mistr pozná, že jde o padělek,“ upozornila jsem ho. Na první pohled vypadala insignie stejně jako ta Vadirova – medailon tak akorát do dlaně, z tmavého kovu, který mi nic neříkal. Byla poměrně těžká, se znakem Konkláve v podobě havrana stojícího na lidské lebce. Hodnost kruhu označovaly tři spojené kroužky nad ptačí hlavou. Vypadala věrně, ovšem pozornému oku neunikne, že jde o podvrh.

„Insignie se upravují pomocí magie nejvyššího kruhu. Všichni konklavisté ten druh kouzel vycítí. Ostatní rozdíl nepoznají, obzvlášť když se za tebe ještě zaručím. Pokud se nepodřekneš, neměl by náš podvod nikdo odhalit.“

Znělo to rozumně, až na jeden malý, nepatrný háček: pokud se o tom někdy Konkláve doslechne, je ze mě chodící mrtvola. Tentokrát doopravdy. A ani Vadir mi nepomůže.

Víceméně kruhový půdorys Zarthu rozdělovaly dvě vysoké kamenné zdi. Králova korouhev se sice nacházela za první vnitřní hradbou, takže jsme byli z větší části ušetřeni lůzy a žebráků, ale i tak byly ulice přelidněné. Ve vzduchu se navíc vznášel neodmyslitelný zápach z řeky Aony.

Až za druhou hradbou dav prořídl. Ulice se rozšířily a byly čistší. Domy nestály tak blízko u sebe a pyšnily se udržovanými zahradami. Všechny budovy se držely mowackého slohu. Jedním slovem: účelné. Místní si nepotrpěli na ozdoby. Z domů čišel severský chlad. Jejich strohost a šedivá jednolitost nevyvolávaly dojem pohostinnosti.

Věž stála na mírném kopci blízko středu města, kde žila šlechta. Výš stálo už jen sídlo panovníka. O té nevzhledné kamenné obludě se dalo mluvit jako o nefalšovaném hradu, i když preferované označení znělo palác. Malá pevnost – poslední obranný val krále, kdyby došlo na nejhorší. Podle toho hrad také vypadal. Silné zdi, čtyři mohutné věže, dubová brána s mříží, ochoz, nepočítaně střílen a vlastní vojenská posádka. Život na takovém místě nevypadal moc lákavě. Z vlastní zkušenosti ale mohu říci, že první dojem klame. Sídlo mowackých králů rozhodně nepostrádalo přepych a pohodlí.

I tak zůstávala dominantou města věž mágů. Několik poschodí z tmavého kamene, kupolovitá střecha, jejíž okraj zdobila řada soch, podél nichž za deště stékala voda a tvořila kolem věže závoj z drobných vodopádů. Celá vysoká budova dávala okázale najevo bohatství svých obyvatel. Do dálky svítila vitrážová okna a zdejší zahrady předcházela jejich pověst. Domov zarthských čarodějů působil impozantně. Okolo celé věže, přilehlých pozemků a užitkových budov stál nízký, ozdobný plot – mistrná kovářská práce. Nepochybovala jsem, že je vše chráněno řadou zaklínadel, ale i tak mi taková nabubřelost přišla nemístná.

Vadir bez obtíží otevřel branku a společně jsme vstoupili na území mágů. Za chvíli jsme se ocitli před samotným sídlem kouzelnické smetánky a rytíř zabušil na mohutné vchodové dveře klepadlem.

„Mistr bude dozajista chtít nějaké vysvětlení, tak nech mluvit mě. Pamatuj, co jsem ti říkal o dvou mocných nástrojích,“ mrkl na mě.

Netrvalo dlouho a otevřel nám drobný sluha ve slušivé, tmavě zelené livreji.

„Máte domluvenou schůzku?“ zeptal se strojeně.

„Ne, ale věřím, že když svému pánovi ukážeš tohle, ještě nám sám přijde otevřít.“

Uniformovaný mužík sebou při Vadirově neuctivé poznámce trhnul, ale insignii převzal a odspěchal s ní pryč. Nás nechal čekat venku. Nezdvořilost se oplácí nezdvořilostí.

Zanedlouho se sluha opět ukázal ve dveřích. Z výrazu jeho tváře se dala vyčíst mrzutost.

„Mistr Hort vás očekává ve své pracovně.“

Následovali jsme majordoma do útrob budovy. Mile mě překvapilo, jak vkusně byly místnosti vybaveny. Nikde ani známka po přesvědčení o duševní nadvládě nad lidstvem, kterou světlí mágové dávali tak často rádi na odiv. Obrazy znázorňovaly božstva, válečné výjevy, ale žádný z motivů nepředstavoval boj s černokněžníky nebo vládu čarodějů. Potěšilo mě to. Pár sídel, kde to čpělo nebetyčnou arogancí a pocitem svrchované moci, jsem už navštívila.

Majordomus se zastavil ve třetím patře přede dveřmi s mosazným kováním. Obřadně na ně zaklepal a otevřel.

Vadir šel první – a dobře udělal. Zachovala jsem nezúčastněný výraz, i když mi srdce tlouklo jako splašené, pokud se něco takového o něm dá říct. Za stolem totiž seděl hubený, lehce prošedivělý muž, který mě při mé poslední návštěvě Zarthu nechal zavřít. Stačil jeden pohled a vyletěl ze židle tak prudce, až za ním zavlál hábit v zelenobílých mowackých barvách.

„Stráže!“ zavolal.

Dovnitř se nahrnulo několik ozbrojenců a shlukli se kolem nás. Jeden z nich mě na Hortův pokyn chytil za ruce a zkroutil mi je za zády. Nebránila jsem se. Zatím.

Vadir povytáhl obočí. „Vyprošuji si, aby se s mou společnicí takto jednalo,“ promluvil klidně.

Mistr na něj překvapeně pohlédl.

„Pane, pokud je toto tvůj doprovod, nenacházíš se v dobré společnosti. Je to hledaná nekromantka. Drželi jsme ji ve vězení, odkud před několika dny utekla. A máme důvod se domnívat, že je zapletená do královy vraždy.“

Vadir věnoval čaroději pobavený úsměv.

„Myslíš, mistře Horte, že o jejím útěku nevím? Mé jméno je Vadir z Krelu. Dovol, abych ti představil Nixariem ze Zarthu, členku Konkláve.“

Rytíř nechal slova chvíli viset ve vzduchu. Jenže se nic nezměnilo.

„Řekl jsem, aby se s ní takto nezacházelo, a očekávám, že mé přání vyplníte!“ zahřměl Vadirův hlas místností.

Čaroděj propustil ozbrojence a pohlédl na rytíře se směsicí strachu a zloby.

„Jak se opovažuješ se mnou takhle mluvit?!“ obořil se na něj.

„Mám své důvody, mistře. Král Hedrik poslal Konkláve dopis, ve kterém vyjádřil obavu o svůj život. Ve svém zoufalství nás požádal o pomoc. My jeho přání vyhověli a poslali do Zarthu černokněžníka, který měl krále chránit…“

Vadir lhal. Nicméně pohled na to, jak ten arogantní zmetek Hort zesinal a vypadal, že se každou chvíli odporoučí k zemi, mi dělal dobře. Myslel si, že je velký čaroděj, když nechá svoje poskoky, aby chytili nekromantku. A tu pak, když se nemůže bránit a má na rukou achronové náramky, zbije do bezvědomí. Teď, ty parchante, poznáš, jaká je odměna za takové chování k dámě.

„Jenže náš čaroděj se ke králi nikdy nedostal,“ pokračoval Vadir a jeho hlas přecházel do výhrůžného šepotu. „Nevíš náhodou, mistře, jak je to možné?“

„Proč nic neřekla, když jsme ji chytili?“ zeptal se Hort.

V tu chvíli jsem se do toho vložila já.

„A vy byste mi věřili?“

Mistrův pohled byl výmluvný.

„Kdyby se někdo obtěžoval vypátrat, kde jsem byla ubytovaná, a prohledal moje věci, našel by insignii. A váš král ještě mohl být naživu.“

To osočení se ho dotklo – vlastně jsem ho tím nepřímo obvinila z Hedrikovy smrti. Lež a strach… Vadir na mě uznale pohlédl.

Sáhla jsem do kapsy a hodila Hortovi insignii. Nic jsem proti němu vlastně neměla. Na své poměry to byl slušný čaroděj ve středních letech, který se snažil dělat dobře svou práci. Chvílemi to přeháněl – a tentokrát si nevybral vhodnou oběť. Možná jsem na něm jen schválně hledala vady, abych si nemusela přiznat, že jsem se nechala chytit jako malé, neopatrné děcko. Ponižující…

Po chvilkovém zkoumání mi Hort medailon znechuceně vrátil. S předstíranou zdvořilostí nalil každému sklenku vína. Pak se usadil zpět na své místo a my se posadili na židle naproti němu. Dělil nás masivní stůl z leštěného tmavého dřeva, nejspíš gartského dubu. Čaroděj z nás nespouštěl nevraživý pohled.

Celá pracovna zaváněla jistou samolibostí. Přes jednu stěnu se táhla knihovna plná starých svazků. Druhou stěnu lemovaly prosklené vitríny, v nichž se schovávaly rozličné amulety, artefakty, substráty a ingredience potřebné k magickým úkonům. Mezi tím mě obzvlášť zaujaly dvě police napěchované flakónky s pestrobarevnými obsahy.

„Osobně se postarám, paní, aby muži, kteří tě zadrželi, byli patřičně potrestáni za zanedbání svých povinností,“ pokusil se mistr nějak napravit situaci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noční labuť.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.