Zuzana Hartmanová

Perutě noci

Gorgona

Praha 2019

Zuzana Hartmanová

Perutě noci

ISBN 978-80-88029-44-1 (Epub)

ISBN 978-80-88029-45-8 (Mobi)

První elektronické vydání

© 2021 Gorgona Books

Copyright © 2021 Zuzana Hartmanová

Cover art © 2021 Dominik Broniek

Redakce Hana Fruhwirtová, Jan Kravčík

Grafická úprava a mapa Jan Kravčík

Obálka Dominik Broniek

Foto autorky Kateřina Hurtová

Vydalo nakladatelství

Gorgona Books, s. r. o.

Vlachova 1513, 155 00 Praha 5 – Stodůlky

www.gorgona.eu

www.facebook.com/gorgonabooks

Zuzana Hartmanová

Narodila se ve znamení Býka v roce 1990 ve slavné kolínské rovině a pravděpodobně tam zapustila kořeny natrvalo. Už od útlého věku ví, že kniha je nejlepší přítel člověka, a tento vztah se pilně snaží utužovat. Pracuje jako knihovnice v oddělení digitalizace Městské knihovny v Praze a v mezičase odbíhá k recenzování knih pro webzin Dagon.cz.

Čte především fantastiku, ale nepohrdne ani historickým či detektivním románem. První fantasy knihou, kterou přečetla a která ji zároveň nejvíce ovlivnila, byl Dračí princ od Melanie Rawn. Jednoho krásného rána si řekla, že zkusí napsat vlastní příběh, a od toho okamžiku nebylo cesty zpět…

kapitola druhá

Vyslanec a rytíř

Lati, Gart
desátá luna roku 488 druhého věku

„To snad nemyslíte vážně? Vždyť nás všechny může odpravit lusknutím prstů!“

„Lorde Fermishi, mlčte!“

Všichni zvedli překvapeně oči. Do sálu vstoupil velmistr v doprovodu arogantního rytíře. Ten se zdál okřiknutím zaskočen, ale hned se osmělil.

„Eminence, jak jste mohl s něčím takovým souhlasit?“

„Fermishi, pokud máte strach, vraťte se do svých komnat a nenarušujte jednání! V opačném případě mlčte.“

„Nebojím se nějaké bláznivé ženské! Ovšem myslete na —“

Sálem se prohnal chladivý závan vzduchu s vůní magie.

„Pánové, snad nemluvíte o mně?“

Tu vůni by Beilen rozeznal mezi tisíci. Poznal i hlas – příjemně hluboký, s jiskrou posměchu. Všichni se obrátili k nově příchozí. Jen Beilen to nedokázal. Ne hned. Ruka mu bezmyšlenkovitě sjela k noži u pasu.

Ne za těchto okolností, požádal v duchu kohokoliv, kdo by ho mohl vyslyšet. Otočil se.

Stála ve dveřích, ležérně se opírala o zárubeň, ruce složené na prsou. Obraz samotné Enasis. Alespoň tak si bohyni smrti představoval: dlouhé tmavé vlasy, bledá s výraznými rysy a uhrančivýma očima. Hlavu povýšenecky nakloněnou mírně na stranu a ve tváři arogantní, pokřivený úsměv.

„Jsem ráda, že jsme se sešli v tak hojném počtu. Velmistře, lorde Fermishi, sire Ketrale, ráda vás opět vidím,“ pozdravila čarodějka posměšně a kývla na přítomné generály, vyšší důstojníky a stratégy. Kráčela ke stolu vznešeně, beze strachu. Zvuky podpatků jezdeckých bot zněly v ozvěně ztichlým sálem. Cestou si odepínala meč. Za ní se ve dveřích objevil mohutný minotaur – jeho výška budila respekt, stejně jako silné zvířecí nohy s osrstěnými kopyty. Beilen si pamatoval jeho jméno: Toghar. Rohatec si přes rameno nesl okovanou palici.

„Je zakázáno nosit sem —“ zkusil to Fermish.

„Snad jste si opravdu nemysleli, že po mé předchozí zkušenosti přijdu beze zbraně?“ mrkla na přítomné. Meč se zarachocením dopadl na stůl. Čarodějka si sedla na židli, přitáhla si druhou a položila na ni nohy. Minotaur se postavil za ni, palici položil hlavicí na zem a výmluvně se opřel o konec topůrka. Ne že by čarodějka potřebovala bránit. Beilen z ní cítil takové množství magie, že by dokázalo porazit všechny muže v sále. Nemluvě o meči, ležícím na dosah. Ukrýval několik kouzel, většinou nekromantských kleteb.

„Jak jste si poradili s naším problémem? Dopadli jste toho, kdo zaútočil na latský alchymistický cech?“

„Chytili jsme několik přeběhlíků, jsou ve sklepeních.“

„Výborně, ráda bych je poté vyslechla.“

Jeden ze stratégů si odkašlal: „Když dovolíte, výslech k ničemu nebude. Nemají nám co prozradit.“

„Pane, moje metody výslechu se od vašich liší. Vědomě ti lidé možná nic netuší, ale podvědomí je něco zcela jiného.“

„Ale jak —“

„Pánové,“ vložil se do toho velmistr, „omluvte mou neomalenost, ne všichni jste měli tu čest. Rád bych vám představil Nixariem ze Zarthu, členku prvního kruhu Konkláve, nekromantku a licha, našeho prostředníka s černokněžníky.“

V sále se rozhostilo ticho. Každý o ní slyšel – hříčka přírody, čarodějka, která za nepochopitelných okolností zemřela, ale zároveň zůstala naživu. Jako jediná dokázala na pokročilé úrovni používat dva druhy magie, což z ní dělalo zřejmě nejmocnějšího a také nejobávanějšího čaroděje v Accadu. Občasné záchvaty, během nichž se neovládala, vešly ve všeobecnou známost. Stejně jako fakt, že přežila celou řadu útoků. Kolovala šeptanda, že ji nelze zabít.

Stoupla si a teatrálně se poklonila. Výsměch čišel z celého držení těla a sarkasmus odkapával z každého slova. Tohle si Beilen nepředstavoval. Přesto… Nedokázal se ubránit vzpomínce na těch pár okamžiků před rokem během podzimní slavnosti. Když si vybavil, jak se poddávala jeho dotykům, reakce jeho těla na sebe nenechala dlouho čekat. Ošil se. Z pohybů a výrazů některých společníků usoudil, že nebude zjevně jediný, kdo má podobný problém. Přesto byl přesvědčen, že pouze on zná chuť nekromantčiných rtů.

Beilen pohlédl na velmistra Jamara a pocítil osten zrady.

„Když máme formality za sebou, přejděme k tomu důležitému,“ spustila Nixariem. Přijela, aby podala svědectví o útocích, které se v uplynulých lunách odehrály v Calahu. Mágové tušili, že se rodí nová sekta sdružující odpůrce Konkláve i Řádu. Nikoho ale nenapadlo, nakolik už její moc vzrostla, dokud o sobě Norvagané – jak si zrádci říkali – nedali vědět. Naneštěstí se tak stalo při atentátu na nejvyššího Konkláve.

Útok přežili dva lidé.

Nejvyšší mezi nimi nebyl.

„Po rozhovoru s velmistrem a vašimi čaroději jsme dospěli k tomu, že je v tuto chvíli nejdůležitější dopadnout a pokud možno usmrtit vůdce Norvaganů.“

„Jak to chcete udělat?“

„Léčkou. Nevíme sice, o koho jde, ale máme několik vodítek, která nám mohou pomoci k jeho odhalení. Samotné dopadení by pak mělo být jen otázkou vojenské síly.“

Přesně jak Beilen tušil.

„Takže nemáme nic konkrétního, jen dohady.“

Nixariem se k němu otočila. Jejich pohledy se střetly. Nevěděl, co vlastně čekal. Uspokojila by ho alespoň stopa poznání v jejích očích, ale zůstaly chladné a neproniknutelné.

„Bohužel karty pro nás opravdu nejsou rozdány nejlépe,“ připustila. „Podle způsobu používání magie se domníváme, že jde o černokněžníka. V takovém případě máme alespoň drobnou výhodu, které bychom mohli využít.“

„Pokud se ale jako první snaží zlikvidovat Konkláve, nedá se spíše soudit, že jde o někoho z Řádu?“

„I to jsme zvážili, ale myslíme si, že je mu naše frakce bližší, a proto ji vyhodnotil jako větší hrozbu. Vždyť jen já sama bych si dokázala hravě poradit se všemi muži v tomto sále i s čaroději, které schováváte ve východní chodbě.“

Tím zasadila ránu egu přítomných. V záloze samozřejmě měli čaroděje. Nejsilnější mágy Řádu, kteří zakrývali své stopy, aby zabránili odhalení. Pokud je vycítila, znamenalo to jediné – byla silnější než kterýkoli z nich.

„Teď ale řeknu něco, co asi většinu z vás potěší. Po nedávných událostech nás černokněžníků zbyla zhruba třetina. Z původních šesti kruhů máme lidi sotva na chod dvou.“

Beilen nikdy nevěřil, že by řádové bratry podobná zpráva mohla rozrušit, ale stalo se. Když celá staletí bojujete za něco, co se najednou zdá být na dosah ruky, může to být zneklidňující. Bere to smysl existence.

„Smíme znát konkrétnější čísla?“ zajímal se velmistr. Beilen postřehl jeho znepokojení. Jamar nebyl milovníkem černé magie, ale věděl, že pokud Konkláve zanikne, následky budou nedozírné.

„V tuto chvíli máme kolem dvou stovek čarodějů a jednou tolik rytířů. Váš sen o našem vyhlazení se možná brzy stane skutečností – mimo vliv Konkláve se nachází naprosté minimum černokněžníků.“

Neříkala to s lehkostí. Ta zpráva všechny ochromila. Pokud tak snadno padlo skoro celé Konkláve, jak dlouho potrvá, než sekta renegátů srazí na kolena i samotný Řád?

„Ale jak…?“ vydechl nevěřícně jeden ze stratégů.

„Při atentátu na nejvyššího bylo výbuchem poničeno naše sídlo, mnoho čarodějů padlo. Snažíme se vše držet v tajnosti, ale podle mě je nezbytné, abyste znali veškeré podrobnosti. Během další luny bylo sektáři naverbováno, úkladně zavražděno nebo zabito v otevřených bojích více než tři sta dalších mágů. Obávám se, že vojáků zemřelo mnohem víc.“

„Jak je možné, že se k nám něco takového nedoneslo? O střetech s renegáty bychom přece měli být zpraveni!“

„Jistě chápete, že král se rozhodl tuto informaci nešířit za hranice. A co se stane v Calahu, zůstane v Calahu. Alespoň nějaký čas. Nechceme vyvolat paniku.“

„Paniku?!“ vyprskl stratég. „Vždyť jsme zjevně ve válce!“

Muži se začali překřikovat.

„Ticho! Ticho!“ Konečně se halas začal mírnit. „Prosím, madam, pokračujte.“

Nixariem děkovně kývla na Beilena, že zjednal pořádek.

„I sektáři utrpěli značné ztráty, nemohou si v tuto chvíli dovolit větší ozbrojený útok. Zákeřná přepadení ano, ale do otevřeného střetu nepůjdou.“

„Nepodceňujme nepřítele,“ ozval se velmistr. „Dnes jsme byli svědky toho, že Norvagané bezprecedentním způsobem zničili celý alchymistický cech a my tak přišli o neocenitelného spojence.“

„Jaký je tedy váš plán?“ zeptal se Beilen nekromantky přímo. Lest… Ale jakou lest chtějí připravit na někoho, kdo během luny vyvraždil většinu accadských černokněžníků? Zpráva o takovém množství mrtvých jím zprvu otřásla, ale nyní s ní už dokázal chladně kalkulovat.

„Musíme ho vyprovokovat.“

„Znovu se ptám: jak?“

„Doufáme, že v tuhle chvíli už bude vůdce sekty spoléhat na svou nedotknutelnost. Zinscenujeme situaci, která bude na první pohled nahrávat renegátům, ale my na ni budeme připraveni a využijeme ji ve svůj prospěch.“

„Co by to mělo být za situaci?“

„Volba nového nejvyššího.“

Na okamžik opět nastalo absolutní ticho, během něhož Nixariem obdarovala přítomné vědoucím úsměvem.

„Věříme, že sektáři nezaútočí, když dostanou příležitost, aby se novým vůdcem Konkláve stal někdo z nich. Víme o několika zrádcích, kteří netuší, že byli odhaleni. Někdo z nich jistě bude kandidovat – a my budeme připraveni.“

„Hlasování bude zmanipulované?“ chtěl vědět velmistr.

„Samozřejmě. Na slavnostním předání odznaků moci budou přítomni také zástupci Řádu. Věříme, že si vůdce sektářů nenechá ujít možnost převzít moc – ať už prostřednictvím zvoleného renegáta, nebo násilím, pokud by jeho kandidát neuspěl.“

Velmistr se zamyslel.

„I kdybych s vámi poslal své muže, aby celá situace vypadala věrohodněji, zůstává ten plán příliš jednoduchý. Sektáři ho určitě prohlédnou.“

„Nemluvě o tom, že je celý založený čistě na spekulacích,“ přisadil si Beilen.

Nekromantka si povzdechla. „Nebudu nic předstírat – jsme zoufalí, téměř nás vyhladili. Chápu, že je to sen a životní poslání většiny bělokabátníků.“ Několik přítomných sebou při tom hanlivém označení trhlo. „Nemohu po vás chtít spoluúčast na plánu, který se může stát masovou sebevraždou. Přesto se domnívám, že je lepší se o něco pokusit než jen sedět a čekat. Nemáme síly na otevřený konflikt, víme to my a vědí to i sektáři. Můžeme se ale pokusit hadovi useknout hlavu.“

Velmistr si odkašlal. „Kolik času máme?“

„I s přípravou na předání insignií nanejvýš dvě luny, možná pár dní navíc. Pokud se nám při ceremoniálu nepodaří vůdce sekty zabít, nebo alespoň odhalit…“ Nechala nevyřčená slova viset ve vzduchu.

„I kdyby se nám to podařilo, je tu stále vysoká pravděpodobnost, že velké množství bratří zemře.“

„Ano. S tím rizikem je nutné počítat. Víme, že plán není brilantní. Jsme však přesvědčeni, že vůdce sektářů si tuto příležitost ujít nenechá.“

Muži začali souhlasně pokyvovat hlavou.

Beilen zůstával skeptický.

„Chcete poslat lidi na smrt na základě úvah, které se mohou ukázat jako zcela liché.“

„Toho jsem si vědoma. Přijela jsem do Lati, abych vás seznámila s naším záměrem. Nebudu ale škemrat o pomoc.“

„Samozřejmě, že pomoc poskytneme,“ řekl velmistr bez otálení. Stratégové i důstojníci na něj překvapeně pohlédli.

„V tom případě bych se ráda, Vaše Eminence, dohodla na detailech v soukromí.“

Nevěřila jim. Ne natolik, aby přede všemi prozradila víc.

„Zajisté.“

Přestože k rozhovoru o samotě svolil, Jamar se obával nejhoršího. Nic sice nenasvědčovalo nekromantčiným zlým úmyslům, ale kdo mohl říct, co se čarodějce honí hlavou? I když se ještě chvíli snažil jednání protahovat, to nejdůležitější bylo řečeno a on se záhy musel vydat všanc osudu, když společně s Nixariem ze Zarthu zamířil do své pracovny.

Beilen v sále osaměl. Zamyšleně přejížděl palcem po rýze ve stole. Jak se mohlo všechno takhle zamotat? Snažil se uvažovat nad situací, v níž se obě magické frakce ocitly, ale místo toho se mu do hlavy neustále vkrádaly jiné myšlenky.

Nixariem ze Zarthu… Samozřejmě, že už nějakou dobu věděl, kým je. Jenže co z toho? Jen těžko mohl zaklepat u jejích dveří. Nemluvě o tom, jaká ji předcházela pověst. Bezcitná mrcha, jejíž aroganci předčí jen její nevypočitatelnost.

Myslel si, že když vyrovnal svůj dluh a vyrval ji ze spárů sektářského čaroděje, myšlenky na čarodějku se vytratí. Ale mýlil se. Měl by se nejspíš stydět – ve chvíli, kdy ji uviděl v Calahu, okamžitě zapomněl na Hansinu, která ho v tu chvíli s pláčem prosila, aby si vzpomněl na jejich lásku.

Jenže on se nestyděl. Byl někým jiným a Hansina už do jeho života nepatřila. Nepochopila by, čím si prošel. A on by nedokázal pochopit, čím si prošla ona. Musela si najít jinou útěchu. On tu svou našel už dávno – v nekromantce, která porušila pravidla a navzdory všemu mu zachránila život. Jemu, jehož ostatní vnímali jen jako divocha představujícího snadný zisk. Akt nepochopitelné ušlechtilosti, který mu dal naději ve chvíli, kdy ji potřeboval.

Jenže něco bylo špatně. Nedokázal od Nixariem odtrhnout zrak. Kdykoli se o to pokusil, pohled mu opět sklouzl k čarodějce, což v něm vyvolávalo odpor. Díval se teď na ženy, protože sám chtěl, ne proto, že mu to někdo přikázal. Ale nekromantka v něm vyvolávala přesně takové pocity: jako by ho silou nutila, aby jí věnoval pozornost. A on měl vůči podobným manipulacím hluboce zakořeněný odpor…

Ať byla, jaká chtěla, pořád mu zachránila život. Jeho antipatie na tom nic nemění. Pohlédl na zarudlou jizvičku na dlani a udeřil zlostně pěstí do stolu, až ho zabolely klouby.

Bohové… to přece nemůžu udělat!

Když přišel ke vchodu do zahrady, zaslechl rozčilené hlasy.

„Prosím, vyslechni mě!“

„Sire Ketrale, nemůžete říct nic, co by mě zajímalo.“

Nekromantka chtěla projít zahradou, ale bránil jí postarší rytíř, těšící se přízni velmistra. Vždy působil zachmuřeně, ale v tuto chvíli byl pohled na něj vyloženě žalostný.

„Prosím, moc to pro mě znamená. Ty nevíš, jak se cítím!“

„A víš, jak jsem se cítila já?“

„Mrzí mě to,“ hlesl rytíř.

„Mrzí? Do pekel s tebou, Ketrale, bylo mi sotva sedmnáct!“

„Já vím. Žil jsem s tím vědomím celé ty roky…“

Rysy jí ztvrdly. „Čekáš snad odpuštění, aby se tvému svědomí ulevilo? Tys žil s vědomím toho, čeho ses dopustil, ale já musela nést následky! Vypálili mi cejch, oholili hlavu, připravili o magii a nechali by mě klidně chcípnout…“ Hlas ji zradil, když se zlomil uprostřed věty. V tu chvíli se zdálo, že před ní šlechtic padne na kolena, ale neučinil tak.

„Vím, že nic z toho, co řeknu, nemůže změnit, co se stalo. Jen chci, abys věděla, že neuplyne den, kdy bych si to nevyčítal. Nikdy jsem toho nepřestal litovat.“ Ustoupil jí a čarodějka kolem něj prošla. Ketral zůstal zdrceně stát.

Na konci štěrkové cestičky se ale zastavila a zaváhala.

„Odpouštím ti,“ její výraz zjihl.

Beilena napadlo, zda se tvářila stejně, když se mu rozhodla pomoci. Pohled na ni ho zaskočil – na tu chvíli jako by vypadla z jeho představ.

Nekromantčiny kroky se vzdalovaly. Ketral pořád stál mezi okrasnými keři. Složil hlavu do dlaní a úlevně se rozplakal. Vždy patřil mezi sebevědomé muže, kteří neprojevovali emoce. Podobnou slabost mezi rytíři nestrpěl. Beilen se rozhodl, že se ho později na čarodějku vyptá.

Nemohl tušit, že když to neudělá nyní, nedostane k tomu už příležitost.

kapitola druhá

Posedlosti a unáhlené sliby

„Špatně!“ Kailenův hlas se nesl cvičištěm. „Na útok jsi mě upozornil trhnutím ramen. Nepřítel se ti sice může dívat do očí, ale to neznamená, že si nedá pozor na tvé pohyby, jakkoli nepatrné. Boj často závisí na odhalení nepřítelova postupu, ale zároveň mu nesmíte prozradit vlastní záměry.“

„Ano, pane!“

„Pro dnešek končíme.“

Všem se viditelně ulevilo. Každý adept Řádu musel projít výcvikem s různými zbraněmi. Byla to jedna z hlavních podmínek pro získání rytířských ostruh.

Kailen byl už rok mistrem boje a učil nováčky. Sám se rytířem nestal. Byl horal a ti až na výjimky šlechtické tituly nedostávali. Mezi jednu z výjimek patřil Beilen.

Beilen měl vzácný dar – byl rozeným válečníkem. Bohové ho obdařili silou, vytrvalostí, hbitostí a zručností pro zacházení se zbraněmi. Proto Řád obětoval ohromné množství zlata, aby ho získal. Beilen ale trval na tom, že bez přítele nikam nepůjde. Kailen pro Řád představoval jen nepatrné výdaje a velmistr souhlasil. Ale s jednou podmínkou: Kailen zůstane pouze čekatelem, nikdy nedosáhne na titul rytíře. Rozumná cena za svobodu. Alespoň ještě dlouho poté si to Kailen myslel. Ale když na něj pohlíželi s despektem i poté, co se stal mistrem a prokázal tak, že je v boji lepší než většina mužů Řádu, přišlo mu to nespravedlivé.

Uklidil výcvikové meče a zkontroloval, zda na cvičišti nikdo nic nezapomněl. Pak si oblékl čistou tuniku a přes volné kalhoty si začal zavazovat lněné roucho. Protáhl paže dlouhými rukávy a přehodil si jeden cíp roucha přes hruď. Pak přes něj složil i druhý cíp a v pase vše stáhl širokou šerpou. Oděv sahal až do půli lýtek, ale díky průstřihům nebránil pohybu. Kailen jako čekatel chodil v nezdobeném šatu s tmavě modrou šerpou. Čím vyšší postavení člověk v Řádu zastával, tím světlejší šerpu směl nosit. Velmistr jako jediný vlastnil čistě bílou. Beilen nedávno dosáhl na holubičí šeď vyhrazenou pro vyšší důstojníky.

Kailen přejel dlaní po hebkém rouchu. Oděvu už přivykl natolik, že mu ani nechyběla kůže, pro horaly tak typická.

Vzal meč a odebral se pomalu do chladivého objetí stínu věže. Ačkoliv si obyvatelé Lati stěžovali na stále chladnější podzim, na něj tu pořád bylo příliš teplo. Kráčel podloubím vedoucím do zahrady, když se na cestě proti němu vynořila postava. Kailen jí věnoval pozornost, až když si všiml, kdo ji následuje. Při pohledu na minotaura na okamžik strnul a přemýšlel, zda má tasit. Pak si uvědomil, že před rohatcem kráčí žena, z níž vyzařovala autorita a síla vůle. Neměl nadání pro magii, ale poznal čaroděje, když ho viděl.

Když byl od nesourodé dvojice jen pár kroků, zastavil se. Žena svraštila obočí, a pak se její tvář roztáhla v úsměvu.

„Bez toho zlomeného nosu jsem vás málem nepoznala!“

Kailen nevěděl, co říct. Oslovovala ho s větší úctou, než si zasloužil, což ho lehce znervózňovalo.

„Nejsem šlechtic,“ začal, ale čarodějka ho neposlouchala.

„Zima… ten problém se smlouvami? Zachránil jste mi život. Ani jsem vám za to nepoděkovala.“

„Za to přece nemusíte děkovat, madam.“ Oslovil ji tak dřív, než se stihl zarazit.

„Prosím, říkejte mi Nix. Pokud si dobře pamatuji, vy jste Kailen, že?“

„Ano, ma— Nix. Omlouvám se, ale zaskočila jste mě.“

Zvonivě se zasmála. „Nedivím se. Koho by nezaskočila přítomnost nekromantky a minotaura na půdě věže Lati?“

„Jste tu jako vyslanec Konkláve?“

Přikývla.

„V tom případě bych vás neměl zdržovat, jistě toho máte ještě hodně k projednání.“ Pokynul jí. Nix mu odpověděla stejně a minotaur na něj přátelsky mrkl.

Kailen doběhl do své cely. Meč zcela nedůstojně pohodil na postel a vzápětí klepal na dveře Beilenova pokoje. Bez odezvy. Přemýšlel, kde by mohl přítele najít a jak mu co nejšetrněji sdělit, že žena, kterou Beilen luny hledal a kterou je tak trochu posedlý, si právě zcela náhodou našla jeho?

Beilenova posedlost se projevila nejhůř letos začátkem roku. Velmistr je pověřil, aby od jistého konklavisty převzali a podepsali smlouvy zajišťující příměří mezi oběma frakcemi. Předání smluv bylo záležitostí života a smrti, jenže černokněžník nepřijel. Místo něj do vesnice přiběhl splašený černý hřebec s nepřirozeně zelenýma očima. Tamní mág jim řekl, že se jedná o mrtvé stvoření přivedené zpět k životu, pravděpodobně koně nějakého nekromanta. Čaroděj zjistil, že v útrobách nemrtvého zvířete se nachází tolik potřebné smlouvy.

Beilen trval na tom, že se musí vydat konklavistu hledat, protože možná potřebuje pomoc. Kůň je vedl – což byl důkaz, že je nekromant stále naživu.

Cestou je napadl minotaur, který si myslel, že koně ukradli a jeho paní ublížili. Při té příležitosti Kailenovi zlomil nos.

Nekromantčino zvíře je dovedlo k polozbořené usedlosti. Minotaur, který se představil jako Toghar, neváhal a s bojovým pokřikem se vrhl na stráž u dveří.

„Co budeme dělat?“

„To co on,“ odpověděl Beilen s lehce pobaveným úsměvem a vběhl do rozražených dveří.

Úsměv ho přešel, když z domu vytáhl černokněžníka s páskou přes oko, který vedl skupinu tamních renegátů. Chvíli nato minotaur vynesl v náruči ven tělo. Opatrně ho položil do sněhu. Nekromantka byla naživu, protože sebou začala divoce zmítat. Toghar jí něco šeptal, dokud se neuklidnila. Byla vážně zraněná a minotaur požádal Kailena, aby mu pomohl.

Kailen k čarodějce přiklekl. Mluvil s ní, aby neztratila vědomí, i když při pohledu na její zranění se mu dělalo nevolno. Nevěděl, o co přesně jde, ale věděl, že pokud neudělá vše, co mu Toghar řekne, může to pro všechny špatně skončit…

Achronové náramky dosud poutaly čarodějčinu energii a nedovolily jí hojit vlastní rány. Ve chvíli, kdy se magie uvolnila, Kailena smetla do sněhu tlaková vlna. Když se vyškrábal na nohy, minotaur už odnášel nekromantku pryč.

Otočil se. „Bei, Kai, máte mé díky. Já vaším dlužníkem.“

„Počkej!“ zavolal za ním Beilen a podal minotaurovi svůj plášť. Ten ho přehodil čarodějce kolem ramen.

„Znovu mé díky, Beilen.“

„Jen… se o ni postarej.“

„To udělám,“ odpověděl rohatec chraplavě a vyrazil k nemrtvému koni. Beilen se za nimi díval bez ohledu na chlad a sníh snášející se z nebe. Kailen se postavil vedle něj.

„Jak vypadala?“ zeptal se ho Beilen šeptem. „Měla bílý pramen vlasů a znamení zasahující až do tváře?“

„Ano,“ přikývl Kailen. Pak mu to došlo. „Počkej, to byla…?“

Jeho společník přikývl.

Když jim Toghar zmizel z dohledu, Beilenův pohled ztvrdl. Otočil se k renegátovi, kterému předtím zlámal ruce, a několika kopanci ho probral k vědomí. Čaroděj skučel bolestí, ale o život neškemral. Možná věřil, že stane před soudem, jak bylo zvykem. Netušil, že soudce i kat se tyčí nad ním.

Rytíř podřepl k renegátovi a položil vedle sebe meč.

„Jak se jmenuješ?“

„Co je ti do toho, ty špíno?!“

Beilen se nenechal vyvést z míry.

„Kdo byla ta čarodějka, kterou jste mučili?“

„Je to pro tebe důležité? Tak si to zjisti sám, divochu!“

Beilen udeřil muže pěstí do obličeje. Černokněžník vydal dávivý zvuk a vyplivl do sněhu dva zakrvácené zuby.

„Teď mi řekneš přesně, co se stalo. Od okamžiku, kdy jste ji přepadli, do této chvíle. A nevynecháš jediný detail.“

„Mám ti vyprávět, jak jsem ji mučil…?“ Štěkavě se zasmál.

Kailen se divil, že Beilenovo sebeovládání stále drželo.

Nixariem ze Zarthu.

Když renegát domluvil, Beilen pomalu vstal a tasil. Několik úderů srdce jen hleděl na čepel, na niž se zlehka snášel sníh.

Ostří prolétlo vzduchem. Beilena a sníh kolem pokropila sprška krve, když meč zrádci proťal krční tepnu. Beilen stál nad chroptícím čarodějem, dokud krev nepřestala stříkat ve zpomalujícím se tepu srdce. Z kaluže krve stoupala pára a sníh pod ní roztál. Během chvilky ale začala stydnout a s čerstvě napadlým prašanem vytvářela rozbředlou červenou břečku.

Beilen otřel špičku meče o černokněžníkův kabát, otočil se k mrtvole zády a beze slova odešel. Jeho tvář neodrážela žádné emoce. Kailen věděl, že to ho naučili v Somnu. Zatímco on uklízel a nosil jídlo, Beilen bojoval. Svědomí rychle odplavila krev: Zabij, nebo budeš zabit. Prosté.

Beilenův vztek se přetavil v zuřivost. Ta často ústila v mrtvé lidi, zlámané kosti nebo… nové zbraně, jak Kailena napadlo, když procházel řemeslnickou čtvrtí.

„Zatraceně,“ zaklel polohlasně a vydal se ke kovárně. Šlo o malé prostory, kam se sotva vešla výheň, kovadlina a pár kádí. Zastavil se a sledoval Beilena, který zuřivě bušil kladivem do kovového prutu.

„Takže už to víš,“ konstatoval Kailen.

„Co mám vědět?“

„Že je tady ta tvá nekromantka. Před necelým zvoněním jsem ji potkal v zahradě i s tím minotaurem.“ Když Beilen nereagoval, Kailen pokračoval: „Takže ses účastnil rady?“

Beilen přikývl. „Na příkaz velmistra.“ Vzal kleště a chladnoucí prut vložil do výhně.

„Neměl bys projevovat trochu víc… nadšení?“

Beilen ho zpražil pohledem a opřel se do měchu.

„Dobře, je to tvoje věc.“ Kailen se odmlčel. „Byla přátelská – dokonce si pamatovala moje jméno.“

Beilen ztuhl. Pak obrátil prut a znovu se opřel do měchu.

„Výborně, alespoň si její společnost užiješ dosyta, protože pozítří s ní vyrážíme na sebevražednou misi do Calahu.“

Kailen chvíli mlčky pozoroval, jak Beilen pracuje.

„Nechápu, co se tady děje. Po všech těch historkách —“

„Byla to jen snůška pitomostí!“ přerušil ho rytíř zlostně. „Kolikrát jsi měl něco podobného na jazyku, abys mě vyvedl z mého – jak jsi to říkal – sebeklamu?“

To byla rána pod pás. Jistě, Kailen byl kdysi skutečně přesvědčený, že pověrčivý Beilen sám sobě nalhal, že osud spojil jeho život s nekromantkou. Jenže po celé řadě náhodných setkání mezi těmi dvěma Kailen svůj názor přehodnotil.

Rány kladiva byly stále prudší a dopadaly rychleji.

„Bei, zatraceně, co se děje?“ Něco bylo špatně. „Co po tobě chce velmistr teď?“ zeptal se se vzrůstajícím podezřením.

„To ti nemůžu říct.“

Čekateli došla trpělivost. „Dělej, jak myslíš!“

Beilen se vzteklým zařváním mrštil kladivem do kouta. Jednou rukou se opřel o kovadlinu a druhou si třel kořen nosu. „Kai, ty to nechápeš – já ti to nemůžu říct!“

„Jak nemůžeš?“

Na přítelově tváři pohrával hořký úšklebek.

„U všech podsvětních démonů!“ došlo konečně Kailenovi.

„Jo, sám bych to nevyjádřil líp.“

„Vaše Eminence.“ Beilen se poklonil a přijal nabízené místo u stolu z tmavého leštěného dřeva.

„Jak dopadla cesta k moři?“ zeptal se velmistr.

„Neoznačil bych ji za uspokojivou. Sice se podařilo na pobřeží odhalit skrýš Norvaganů, ale většina bohužel padla při její obraně. Přeživší nic nevěděli.“

Volní čarodějové v čele s Valqarem z Bijmaru si jako první uvědomili, že něco není v pořádku. Na možnost zrodu nové sekty upozornili jak Řád, tak Konkláve. Nejvyšší nenechal nic náhodě, ale velmistr situaci podcenil. Proto bylo při odhalení renegátů mnohem víc zrádců v řadách bílých čarodějů. Svůj podíl viny na tom ale nesli všichni – nikdo si včas nevšiml, jak moc se sekta rozrostla. Trvalo to roky, a najednou byla Řádu i Konkláve rovnocennou co do síly a pomalu i vlivem.

„Asi jsi postřehl, Beilene,“ začal velmistr, „že v posledních dnech rada zasedá téměř nepřetržitě. Usnesli jsme se, že v tuto chvíli je prioritou odhalení a dopadení vůdce Norvaganů. Zanedlouho dorazí vyslanec Konkláve a zasvětí nás do jejich plánů. Vyslancův příjezd s sebou ale nese jisté riziko…“

Beilen tázavě pozvedl obočí.

„Jde o velice mocného a nebezpečného čaroděje. Bohužel také poněkud… vrtkavého. Mohou s ním být problémy.“ Jamar se zarazil a pak se opravil: „Budou s ním problémy.“

„A já na něj mám dohlédnout?“ zeptal se horal nevzrušeně.

Představený zavrtěl hlavou. Ať Beilenovi svěřil jakýkoliv úkol, nikdy nezklamal. Neptal se proč, zkrátka konal.

Velmistr zazvonil na stříbrný zvonek a do pracovny vstoupil jeden z čarodějů věže. Když ze záhybů roucha vytáhl obřadní nůž, Beilen mu bez váhání nastavil dlaň – nebude to první přísaha, kterou se kdy Jamarovi zavázal.

kapitola třetí

Dávná historie a velkorysá gesta

„Pánové, snad nemluvíte o mně?“ Promluvila jsem co nejsamolibějším tónem a rozhodným krokem jsem se vydala k velkému stolu. Doufala jsem, že nepoznají mou nervozitu – tohle místo ztělesňovalo pekelnou jámu a ve mně hlodal pocit, že se odsud nemusím vrátit.

„Jsem ráda, že jsme se sešli v tak hojném počtu. Velmistře, lorde Fermishi, sire Ketrale, ráda vás opět vidím,“ dala jsem si záležet, aby vycítili mé nezměrné pohrdání.

Rozhlédla jsem se po sále a na okamžik se můj pohled střetl s pohledem mechově zelených očí. Bohové, to snad není možné! Nechytit se židle, podlomila by se mi kolena. Takhle se mi podařilo slabost zamaskovat, když jsem rádoby sebevědomě odložila meč a přehodila si nohy přes druhou židli.

Co ten tady dělá?!

Zeptala jsem se na zdejší alchymisty. Se situací jsem byla obeznámena, ale nechtěla jsem vyvolat dojem, že toho vím příliš. Už takhle si mě všichni měřili nepřátelskými pohledy a bude to ještě horší, až se dozví, co jsem jim přišla říct.

Osmělila jsem se a začala objasňovat situaci. Mé soustředění ale narušoval barbar sedící naproti. Všimla si, že i jeho pohled ke mně často zabloudil. Pak se mi konečně naskytla příležitost pohlédnout na něj přímo. Oslovil mě, jako by mi bylo čtyřicet – přehnaná, škrobená zdvořilost.

Když se naše oči střetly, prohlédla jsem si jeho obličej. Ostře řezaná tvář, hluboká jizva přes obočí a zelené, chladné oči. Rysy se zdály o něco tvrdší, jinak ale nebylo pochyb: šlo o téhož muže, kterého jsem potkala před rokem na podzimní slavnosti v Lati. A nejen tam…

Rychle jsem vypověděla, co jsem měla na srdci, a ve chvíli, kdy velmistr poradu ukončil, mě zaplavila vlna úlevy. Následovala jsem Jamara k jeho pracovně a ze všech sil přemáhala nutkání se na něco vymluvit a odejít zpět do hostince.

Stanout Beilenovi znovu tváří v tvář bylo… nečekané. Rozhodně jsem netušila, že mě to tak rozruší. Vlastně jsem si vůbec nepřipouštěla, že se ještě někdy setkáme. Fantazírování po večerech je něco jiného. Možná i kvůli těm představám mé tělo reagovalo tak, jak reagovalo.

Beilen… To jméno se mi vrylo do paměti. Muž, kterého jsem si do značné míry vysnila. Horal, jehož jsem ráda často zaměňovala za Balfara. V mých představách splynuli v jednu bytost. Beilen měl tvář a tělo z masa a kostí. Oproti tomu otrok z Arény ve mně probouzel sladce bolestný pocit osudovosti. Oba ale měli jedno společné: byli pro mě nedosažitelní. Jeden byl mrtvý. A ten druhý… inu, byl to rytíř Řádu.

Velmistr mi pokynul, ať vejdu do jeho pracovny. Obezřetně za mnou zavřel a nabídl mi židli. Odmítla jsem, přešla k oknu a vyhlédla do upravené zahrady. Jamar se posadil a chvíli mlčel. Pak se zhluboka nadechl.

„Zabiješ mě?“

Překvapeně jsem zamrkala. Otázku ale myslel vážně.

„Kdybych tě chtěla zabít, už bych to dávno udělala.“

„Stejně jako s mowackým králem?“

„Ten muž byl za mé neštěstí zodpovědný víc než Řád, což tě ale viny nezbavuje.“

„Mám se tedy bát?“

Ledově jsem se usmála. „V poslední době bývám velkorysá… Odpouštím ti.“

Velmistr zalapal po dechu.

„To jsi nečekal, co? Že by bytost tak zkažená a zlá v sobě mohla najít tolik citu a odpustit někomu jeho hříchy? Ale nepleť si odpuštění se zapomněním, Jamare.“

O půl zvonění později jsem od velmistra odcházela. Přislíbil Konkláve pomoc. Tucet vojáků, čtyři mágy a dva důstojníky. Muži a zásoby budou připraveni do dvou dnů.

Na cestě z věže mě v zahradě překvapil Ketral. Netušila jsem, co mi chce, ale rychle vše osvětlil. Tak pán si chce vylévat srdíčko! Jeho lítost ve mně vyvolala akorát hněv. Jak si vůbec dovoluje mluvit přede mnou o tom, jak se cítí?!

Když viděl můj výraz, ustoupil mi z cesty a já kolem něj spěšně prošla. Pak se ale ve mně něco zlomilo.

„Odpouštím ti.“ Myslela jsem to upřímně. Vážně mám v poslední době sklony k velkorysým gestům.

Nazítří ráno si mě velmistr nechal zavolat. Pozvání znělo spíš jako rozkaz, což nevěstilo nic dobrého. Neodvažovala jsem se opozdit. Špatné zprávy je lepší mít za sebou co nejdřív.

Ze sálu se ozývaly rozčilené hlasy. Dveře se přede mnou rozletěly a ven vztekle vyběhl jeden z důstojníků. Ocitla jsem se uprostřed vřavy. Muži na sebe zběsile pokřikovali. Stihla jsem jen pochytit, že je to moje vina, když Fermish tasil meč.

„Za to zaplatíš!“ zařval na mě, oči podlité krví.

Ledabylým máchnutím ruky jsem ho poslala na druhou stranu místnosti. Tvrdě přistál na jedné z knihoven a za rachotu padajících polic se zřítil na zem. Dva čarodějové se hotovili k jakémusi pokusu o útok.

„Ne!“ rozkázala jsem a oba se složili na zem.

„Přestaňte! Všichni!“ snažil se Jamar zjednat pořádek.

„Jak se opovažujete mě napadnout?!“ rozkřikla jsem se. „Jestli mi hned nevysvětlíte, co se děje, nadělám z vás bandu slintajících trosek!“ Abych dokázala, že jen planě nevyhrožuji, nechala jsem magii proniknout do těla. Oči získaly zelený nádech a magické znamení vystoupilo na bledé pleti.

„Dnes ráno jsme nalezli lorda Ketrala v jeho komnatě.“

„Oběšeného!“ zařval Fermish. „Cos mu provedla, ty zasraná děvko?!“ Dva rytíři ho chytili za ramena.

Zpráva o Ketralově smrti mě upřímně zaskočila.

„Víme, žes byla poslední, kdo s ním mluvil,“ navázal na to velmistr. „Někdo vás spolu viděl v zahradě.“

„A kdo?“ štěkla jsem úsečně.

„Já.“

Otočila jsem se a probodla Beilena nenávistným pohledem. Slyšel celý včerejší rozhovor? Co všechno si z něj odvodil? Viděl mé slzy? Rytíř sebou pod silou mého magií prodchnutého pohledu cukl, ale oči nesklopil.

„Ale jak jsem řekl zde přítomným, ať už jste měli jakýkoli spor, rozhovor byl smířlivý a rozešli jste se v dobrém. Domnívám se, že lord Ketral spáchal sebevraždu.“

Sálem to zašumělo. „To je nemyslitelné!“

Hlasy se opět začaly překřikovat.

„Pokud je to vše, pánové, vyřešte si to laskavě mezi sebou. Se smrtí lorda Ketrala nemám nic společného!“

Lhala jsem. Tušila jsem, že právě náš rozhovor s ní souvisí. Doufal snad Ketral, že ho zabiju, když se mi přišel vyzpovídat? Neunesl tíhu odpuštění? Nebo se ho naopak pokusil získat před tím, než provede tak zoufalý čin?

Otočila jsem se a chystala se vyjít ze dveří, když mě náhle do zad udeřila tak silná vlna nenávisti, až jsem klopýtla.

„Zradíš nás stejně jako nejvyššího? Prodáš nás sektářům?“ Otočit se, nejspíš bych viděla, jak Fermishovi létají od úst sliny jako vzteklému psu. „Vychutnala sis smrt všech černokněžníků, co ti stáli v cestě k ovládnutí Konkláve? O to ti snad celou dobu jde, ne?!“ Fermish byl očividně opilý. Ale letité problémy s alkoholem ho neomlouvaly.

Sál se pohroužil do vyděšeného ticha. Rozzuřit čaroděje mé pověsti si nikdo nepřál. Mohli být rádi, že první útok na mou osobu zůstal bez následků.

Pomalu jsem se otočila. Tři rytíři se pokoušeli dostat Fermishe ze sálu. Ovládl mě vztek. Oči se mi proměnily ve dvě ledově bílé kaluže smrti. Stačil jediný pohled, aby se rytíři klidili a nechali svého důstojníka napospas osudu. Mně.

„Přála bych ti, Fermishi, abys tam byl. Abys cítil sílu výbuchu nahromaděné magie. Víš, ze začátku to vypadá nádherně, skoro jako polární záře. Uchvátí tě tak, že nestihneš včas zareagovat. A pak? Když stojíš dost blízko epicentra, máš to za sebou rychle, ale když ne…“ Pomalu jsem se k němu blížila a vychutnávala si jeho zděšení. „Síla uvolněné energie tě odhodí pryč. Zlámeš si pár kostí, nejspíš si poraníš několik orgánů. Prasknou ti ušní bubínky. To je vlastně dobře, protože pak neslyšíš ten křik kolem. Další záblesky tě oslepí. Okna se tříští, strop se hroutí… Něco začne hořet, rozkašleš se, nic nevidíš, jen cítíš ten zápach smrti všude kolem. Ještě jeden nebo dva výbuchy a už to bude…“

Fermish vytáhl zpoza opasku dýku. Jen jsem se usmála, vyvolala zánik a zbraň se mu v ruce rozpadla na prach.

„To poslední, co si před oslepnutím pamatuješ,“ pokračovala jsem, „jsou stěny pokryté tou nejtemnější červení. Sem tam je hyzdí šedavé úlomky kostí nebo skvrny, které nejspíš bývaly něčí mozek. Pak je jen tma. A když tě vytáhnou ze sutin, zjistíš, že jste zůstali dva. Toho druhého zasáhl trám a přežil jen proto, že ten pitomej kus dřeva nejdřív prošel tebou!“ Poslední slova jsem vyloženě drtila mezi zuby. Odolala jsem pokušení prohnat kousek leštěného dubového stolu Fermishem, aby okusil, jaký je to pocit.

„Už nikdy přede mnou o tom dni nemluv. Nikdy!“

Koutkem oka jsem zahlédla pohyb. Aniž bych se otočila, zvedla jsem varovně prst. Beilen pochopil. Tohle bylo mezi mnou a Fermishem. A Fermish to věděl. Stál, nohy rozkročené, meč, který sebral ze země, připravený k útoku.

Naklonila jsem hlavu na stranu a zlověstně se usmála.

„Snad nečekáš, že budu bojovat čestně?“

Jednoduše jsem ho připravila o vzduch. Pustil meč a chytil se za krk, aby uvolnil sevření imaginární smyčky.

„Právě ti selhávají plíce,“ oznámila jsem suše.

Fermish padl na kolena, v očích strach.

„Copak, tělo tě neposlouchá?“

Nikdo se mě nesnažil zastavit. Buď pochopili, že to nemá smysl, nebo byli tak konsternováni, že se na nic nezmohli.

Uvolnila jsem smyčku a Fermish se nadechl. Dělilo mě od něj už jen pár kroků. Tenhle chlap mě připravil o podstatnou část života. Kdysi jsem ho požádala o pomoc a on mě zradil, ponížil a odsoudil mě k otročině, která mě měla zabít. Došla jsem k němu a nedalo mi ani moc práce skopnout ho na zem. Jedním kolenem jsem mu zaklekla na hruď.

„No tak, braň se! Já vím, že to umíš,“ zasyčela jsem. Zděšení v jeho očích mi prozradilo, že si ta slova pamatuje.

Pomalu, s rozmyslem, jsem zpoza opasku vytáhla dýku.

Fermish ležel a nedokázal se pohnout. Mohla bych se teď na místě pomstít. Ale čeho bych tím dosáhla? Nenávist odplavila prožitá léta. Někde v hloubi duše jsem ji pořád měla, stala se mou nedílnou součástí, ale už mě nehnala kupředu.

Napřáhla jsem se a prudce zarazila čepel do podlahy vedle Fermishova ramene. Rytíř hlasitě zakřičel a pomočil se dřív, než si uvědomil, že se mu nic nestalo.

Zvedla jsem se. Fermish se zkroutil do klubíčka a vzlykal. Napětí v místnosti opadlo. Několik rytířů mu přiběhlo na pomoc. Všichni si ode mě drželi uctivý odstup, jen Jamar za mnou vyšel ven ze sálu.

„Co mi ještě chceš?“ zeptala jsem se otráveně.

„Varovat tě. Vím, co jsi zač, co znamená tvé jméno. Mysli na to, až budeš jednat s mými lidmi.“

Zasmála jsem se. „Jestli jde o tohle, může Vaše Eminence klidně spát. Nemám nejmenší zájem bavit se s nimi víc, než bude nezbytné, natož se s nimi zaplést jakkoliv jinak.“

Ušklíbl se. „Záleží, zda to budou vnímat stejně.“

„Bez obav, o to se dokážu postarat. Předpokládám, že i proto jsi mě teď nezastavil.“

„Chtěl jsem, aby viděli, že jejich životy budou záviset na tvém rozmaru.“

„A jak jsem si vedla?“

„Nad očekávání.“

„Skvělé. Až příště budeš chtít nějaký divadelní výstup, dej mi vědět předem – naúčtuju si za to příplatek.“

kapitola čtvrtá

Osud a vzdor

„Dal bych cokoli, kdybych tam mohl být a sledovat to ponížení,“ pronesl zasněně Kailen. On a Fermish spolu nevycházeli nejlépe. Fakt, že barbar dokázal staršího a zkušenějšího rytíře porazit v boji, jejich vztah zrovna nevylepšoval. „Opravdu ale věříš tomu, že to celé bylo domluvené?“

Beilen pokrčil rameny. „Bylo to divné. Mohla Fermishe zabít a téměř nikdo nehnul prstem. Nemluvě o tom, že za normálních okolností by velmistr jen těžko nechal Fermishe na tak důležitém jednání opilého. Jamar ani nedal jediný povel, aby se ji někdo pokusil zastavit. Nevím, jestli byl domluvený s ní nebo s ním, ale celé to smrdí.“

„Pochybuji, že by se velmistr snížil k tomu, aby domluvil takové divadýlko s černokněžníkem.“

„Taky si myslím. Takže zbývá Fermish. Mohli se domluvit, že čarodějku vyprovokují.“

Kailen pozvedl obočí. „Proč by to ale dělal?“

„Aby ukázal, jak je nebezpečná.“

„To jistě posílí důvěru na cestách,“ ušklíbl se čekatel. Věděl, že jejich přítomnost má jen demonstrovat údajné spojenectví, donutit sektáře přemýšlet a získat trochu času. Chvíli pozoroval svého přítele: „Co budeš dělat?“

„Vše pro to, abychom se v pořádku dostali do Fraghi.“

„A?“

„Nic víc.

Kailen si chvíli lámal hlavu, co všechno by tohle nic víc mohlo obnášet. Nakonec usoudil, že ať se Beilen rozhodl pro cokoliv, nikdo s ním nehne, dokud sám nebude chtít.

„Měl bys večer zajít k Jadei. Všichni, kdo zítra odjíždějí, tam jdou. Mohl by sis konečně vybrat nějakou holku a ukázat všem, že jsi taky jenom… však víš, člověk.“

Beilen jen nesrozumitelně zamručel.

Když konečně osaměl, zůstal sedět s hlavou v dlaních.

Buď k sobě upřímný, napomenul se v duchu.

Věděl, co udělá. Věděl to už v okamžiku, kdy zjistil, kdo je vyslancem Konkláve. Nemůže splnit velmistrovu vůli. Tentokrát ne… To rozhodnutí učinil až podezřele snadno. Předpokládal, že pochybnosti se dostaví časem.

Mnohem víc ho teď trápila jiná otázka. Jak by mě mohl osud spojit s někým takovým?! Ta arogantní ženská naprosto popírala obraz dívky, která zcela nesobecky pomohla neznámému muži. Nevěřil, že s ní dokáže prohodit pár slov, natož vedle ní cestovat víc než lunu. Ne po tom, čeho byl dnes svědkem. Nechtěl si to připustit, ale nekromantčin charakter pro něj představoval hořké zklamání.

Jenže jakmile zavřel oči, vybavil si její parfém, pevné tělo a chuť jejích rtů…

Bude se od ní držet dál, nebude s ní mluvit, nebude na ni myslet!

Jenže on, který vždy pevně věřil v osud, ani na okamžik nepomyslel na to, že právě osud může mít jiné plány.

Beilen nechápal, proč se nechal přemluvit. Už několikrát Kailena do nevěstince doprovázel a pokaždé to bylo stejné. Čekatel, který byl z návštěvy podivně nervózní, zmizel v pokoji se svou oblíbenkyní a Beilen se posadil ke stolu a krátil si čas pozorováním okolí. Zhruba po dvou zvoněních odváděl opilého a spokojeného přítele zpět do jeho cely poblíž věže.

Během návštěvy v Jadeině domě Beilena pozorně sledovaly oči vyhazovače i obsluhy. Nebyl tu vítán. Všechny dívky se mu obloukem vyhýbaly. Když se zprvu rozkřiklo, že je velmistrovým popravčím, vzbudilo to v nich jistou morbidní zvědavost a chvíli soutěžily, která ho získá. Ale hned jeho první návštěva zde dopadla špatně. Ve vězení neskončil jen proto, že velmistr zaplatil tučný obnos, aby si Jadei mohla najmout nové strážce. Od té doby se tu Beilen nikdy neodvažoval opít. Jenže právě dnes to potřeboval.

Vojáci byli z jeho přítomnosti nesví. Potřebovali se před cestou uvolnit. Věděli, co je s velkou pravděpodobností na jejím konci čeká. Beilen jim v tom nehodlal bránit a uklidil se i s Kailenem stranou do rohu salónu.

Za chvíli si už Beilenovy přítomnosti nikdo nevšímal a salónem zazníval halas a vzrušený šepot. Jedna z dívek jim donesla pití. Kai se rozhlížel kolem se stále zkroušenějším výrazem. Jeho obavy nakonec potvrdila přímo madam Jadei.

„Drahoušku, Gariana už na dnešek někoho má. Kdybych věděla, že se stavíš, řekla bych jí to.“

„Tak to bychom měli,“ zabručel Kailen zklamaně. „Mám aspoň povolení se pořádně opít?“

Beilen se usmál a přiťukl si s ním. „Povolení uděleno.“

O jedno zvonění a půl lahve režné pálenky později panovala u jejich stolu už poněkud uvolněnější nálada. Kailenovi seděla na klíně drobná brunetka a zrovna se smála něčemu, co jí čekatel šeptal. Beilen už chvíli pozoroval štíhlou tmavovlásku posedávající s dalšími dívkami stranou. Většina osazenstva salónu zmizela v horních patrech a děvčata si zřejmě užívala zaslouženého volna.

Když se Kailen začal pečlivě věnovat plným tvarům své společnice, Beilen si vzal lahev a vytratil se k jinému prázdnému stolu. Zdá se, že se dnes bude muset přece jen opít sám.

„Nenašla by se tam trocha i pro mě?“

Když vzhlédl, spatřil dívku, která ho předtím zaujala.

Beilen beze slova nalil do svého poháru a přisunul ho k ní.

„Je hanba, že tě tu všechny holky nechaly samotného.“

„Vědí, co dělají.“

Nevěstka se ušklíbla a jedním hltem vypila obsah poháru.

„Nesmysl.“

Nadzvedl obočí.

„Já vím, co muži jako ty potřebují,“ zavrněla a naklonila se k němu přes stůl. Tělo se jí napnulo pod průsvitným indigovým hedvábím. S úsměvem k němu přisunula pohár.

„Víš, co se o tu o mně říká?“ zeptal se, zatímco jí doléval.

Pokrčila rameny. „Rvačky jsou tu běžné. Nebyl jsi první, kdo na některou z nás vztáhl ruku. Zbytečná hysterie.“

„Hysterie?“ zeptal se pobaveně. „Porval jsem se s šesti chlapy. Jeden z nich pak umřel. A holka, na kterou jsem vztáhl ruku, měla ještě pár dní fialový obličej.“

Dívka zaváhala. Nečekala, že se nebude vymlouvat.

„Měla by sis najít na dnešní večer jinou společnost.“

Dívka dopila. „Já s tebou krok udržím,“ usmála se sebevědomě. Otočila se a zamířila ke schodům do patra, jistá si, že ji bude následovat. Beilen si všiml tetování na odhalených zádech. Proplétající se ornamenty podněcovaly fantazii.

„Tak jdeš?“ zeptala se laškovně.

Beilen se zhluboka nadechl a vyrazil za ní. Neuniklo mu gesto, kterým Jadei upozornila jednoho z hlídačů.

Nevěstka ho zavedla do pokojíku osvětleného lucernami s tlumeným, bledě modrým plamenem. Beilen se pousmál, když postřehl, že nezajistila dveře petlicí. Očividně nebyla hloupá. Pak ho pomalu dotlačila k lenošce vedle postele.

Beilen se zabořil do měkkého polstrování. Dívka se předklonila a začala mu rozvazovat šerpu. Pohled do jejího výstřihu ho ale nechal podezřele chladným.

Když šerpa povolila, černovláska rozhalila oba cípy roucha a posadila se mu obkročmo na klín.

„Tak je to pravda,“ šeptla. „Můžu?“ zeptala se nesměle.

Beilen lhostejně pokrčil rameny.

Opatrně se dotkla vypáleného cejchu. Jizvy na rytířově hrudi měly podobu písmena M – moldi, svobodný.

„Jak se dá něco takového přežít?“

„Prostě dá,“ ucedil. Její obdiv, že vydržel, když mu škvařili kůži rozžhaveným železem, ho spíš dráždil. Maličko ji od sebe odtáhl a svlékl z ní lehkou hedvábnou košilku.

„Ty tedy neztrácíš čas.“

Přitáhl si nevěstku zase k sobě a políbil ji. Zkusit to zkrátka musel. Černovláska se snažila, to jí nemohl upřít. Ale nestačilo to. Štíhlé tělo zůstávalo až příliš měkké a poddajné. Co ale opravdu nedokázal vystát, byla ta předstíraná vášeň, zatímco jí srdce bušilo nervozitou a obavami.

Nakonec se od dívky odtáhl a se zklamaným povzdechem zvrátil hlavu.

„Co se děje?“ zeptala se zmateně. Chtěl ji, jeho tělo to dávalo jasně najevo. Položila mu dlaně na svalnaté břicho a něžně jimi putovala níž, až ke tkanici kalhot, ale Beilen ji zadržel. Tohle se jí ještě nikdy nestalo.

„Možná,“ špitla, „by pomohlo, kdybys mi říkal jejím jménem.“

„Čím jménem?“ zamručel podrážděně.

„Té ženy, kvůli které…“ Nedořekla, aby ho nepohněvala.

Rytíř se nevesele zasmál. „Věř mi, to není dobrý nápad.“

Když Kailen uviděl, že Beilen schází do salónu, omluvil se své společnici, nechal jí několik mincí a vyrazil za přítelem.

Beilen beze slova zamířil ke dveřím. Jeho výraz mluvil za vše. Čekatel si povzdechl a vyšel za ním. Mlčky se vraceli k věži. Kailen usoudil, že by teď nebylo moudré prozradit, jak dlouho a pečlivě mezi nevěstkami vybíral tu, která mu pro Beilena přišla nejvhodnější, ani kolik ho její souhlas stál.

Úsvit zastihl Beilena na cestě k Perlové bráně. V ulicích už zaslechl náznaky shonu, kterým město brzy ožije. Klapot podkov se nesl do dálky a oznamoval tak jejich příjezd.

Šestnáct pečlivě vybraných mužů – zkušení, ale ne příliš staří a zároveň bez rodiny. Takových bylo v Řádu překvapivě mnoho. Z nich vybral velmistr ty nejloajálnější a Beilen ty nejschopnější. Čtyři mágy a tucet rytířů.

Obzor se zbarvil do jemného růžového odstínu, když dorazili k bráně. Nekromantka a její doprovod už na ně čekali. Tucet konklavistů, minotaur a dvě další osoby. Muž s tmavými vlasy svázanými do ohonu a barbarka. Podle výšky jen míšenka, ale zaujala Beilena hned na první pohled. Nosila vlasy na způsob kněžek z Oljanina kláštera: na jedné straně krátké, na druhé dlouhé až k prsům.

Konklavisté měli pod černými kabátci lehkou zbroj. Bělokabátníci ve svých hnědých a krémových oděvech oproti nim vypadali ošuntěle. Výjimku tvořilo Kailenovo zelené čekatelské roucho. Kromě Beilena a mágů měli na sobě všichni prošívanice. Veliteli přišla zbroj omezující, proto ji nenosil, pokud vyloženě nemusel. I nekromantka byla v černém – cestovní kalhoty a prostá tunika. Vlasy si svázala do copu.

„Tohle je kapitán Afis,“ představila čarodějka důstojníka Konkláve. „Toghara už znáte. Tohle jsou Faria, naše léčitelka, a Echev, můj průzkumník.“ Z jejího tónu Beilen usoudil, že tři posledně jmenovaní jsou pro ni důležitější než kapitán.

Nekromantka se vyšvihla do sedla. Její kůň náležel ke znamenitému plemeni, to Beilen poznal, už když ho viděl poprvé. Ale i teď ho znovu znepokojily jeho nepřirozeně zelené oči takřka bez zorniček.

Jeli odhadem tři zvonění, než dala čarodějka povel k zastavení. Nacházeli se na říšské silnici spojující Lati s Fraghi. Široká dlážděná cesta představovala nejkratší a nejrychlejší způsob, jak se dostat do hlavního města Calahu.

Odvedli koně stranou a napojili je. Nekromantka se radila se svými lidmi a pak pro něj poslala kapitána Afise.

„Nix by s vámi ráda probrala několik záležitostí, pane.“

A je to tady, pomyslel si, když následoval důstojníka k hloučku černokněžníků opodál. Předpokládal, že teď, když jim Lati zmizelo z dohledu, se ho čarodějka pokusí zbavit velení. Zdálo se, že má ráda hlavní slovo.

Ona však na něj bez úvodu spustila: „Nemíním nijak podkopávat tvou autoritu a nehodlám do tvého velení zasahovat, pokud nebude v přímém rozporu s naším cílem. Zároveň bych ale ocenila, kdyby tví muži poslouchali i mé rozkazy ve chvíli, kdy to bude nutné. Já sama se postarám o to, aby tě moje jednotka poslouchala na slovo. Myslím, že —“

„Zařídím to,“ řekl. „Bude moudré vystupovat jako jednotná skupina.“

„Ano,“ odpověděla zaraženě. Jako by se trochu uvolnila, když zjistila, že se s ním nebude muset hádat.

„A je tu ještě jedna věc. Se svými muži mám jistou dohodu. Pokud v boji padnou, mám svolení přivést jejich těla zpět a zapojit je okamžitě znovu do bitvy.“

Beilen se zamračil. „S tím souhlasit nebudu, stejně jako nikdo z Řádu. Je to proti přírodě. Proč tak zneuctívat mrtvé?“

Do rozhovoru se podrážděně vložil kapitán: „Protože tím můžeme zachránit krk živým.“

„Afisi, to je v pořádku,“ ozvala se nekromantka a obrátila se k rytíři. „Nežádám o tvé svolení ani pochopení. Jen chci, abys na to upozornil své muže. Nerada bych pak vyvolala paniku.“ Zjevně brala jako samozřejmost, že ta situace nastane.

„Proč jim to neřekneš sama?“

„Zatím bude lepší, když k nim mluvit nebudu.“ Beilenovi neuniklo, jak se při těch slovech podívala po Echevovi.

„Zdá se, že během cesty počítáš s potížemi.“

Čarodějka přikývla. „Předpokládám, že naše družina neunikne nežádoucí pozornosti.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Perutě noci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.