Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Sarina Bowen a Elle Kennedy: Přísně tajné

Vydání první

Copyright © 2019 by Sarina Bowen and Elle Kennedy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2408. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Top Secret vydaného v roce 2019

Český překlad © 2021 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover by Christine Coffey

Foto Sarina Bowen by Michael Lake

Foto Elle Kennedy s laskavým svolením autorky

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1512-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1513-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Sarina Bowen

Elle Kennedy

PŘÍSNĚ TAJNÉ

MUSÍ TO BÝT NĚKDO CIZÍ

KEATON

„Mrkej,“ šeptne mi Annika do ucha. Pod stolem mi drobnou rukou stiskne stehno a tváří mi jemně dloubne do brady, abych se otočil ke dveřím. „Ten je hezkej.“

„Seš fakt nenápadná,“ dobírám si ji, než ustoupím a zběžně si objekt jejího zájmu prohlédnu. Je to normální vysoký kluk s hnědými vlasy. Co se mě týče, nic extra. „Co kdybysme to spolu probrali později?“

Obrátí oči v sloup. „Oba víme, že nic probírat nebudeme, Keatone. Ty máš sice pusu plnou řečí, ale nikdy do toho nepůjdeš.“ Tentokrát už hlas ztišit zapomene.

„Do čeho nepůjde?“ zeptá se jeden ze dvou kluků z mého bratrstva, kteří sedí naproti nám přes stůl. S Tannerem a Juddem jsme si právě zaskočili po tréninku do Starbucksu pro dávku kofeinu. Annice začíná další přednáška doslova naproti přes ulici, tak nás přišla pozdravit.

„To nic,“ zavrčím na Tannera.

Jestli se teda tomu, když chce vaše holka do trojky s dalším klukem, dá říkat „nic“.

Jo, moje přítelkyně chce trojku. A to jsem si myslel, že mě po pěti letech vztahu už Annika nemůže nijak překvapit.

Jsme s Annikou nerozluční od třeťáku na střední. Vím o ní úplně všechno, od oblíbených jídel po maličkosti, co ji štvou. Vím, že v dlouhých frontách dostává záchvaty úzkosti, že z vůně skořice začne kýchat a že miluje pláže a nenávidí lyžování.

Vůbec jsem ale netušil, že moje holka sní o trojce. Když se o tom zmínila poprvé, myslel jsem, že si dělá srandu. Annika Schifferová, jejíž bohaté rodině patří společnost prodávající nábytek, si to chce rozdat s dvěma kluky naráz? Jo, jasně.

Moje holka je prezidentkou svého sesterstva, běžně nosí perlové náhrdelníky (a nejsou to žádné šmuky) a nechala mě čekat až do osmnácti, než mi dovolila, abychom spolu oba přišli o panenství a panictví. Nechápejte mě špatně – není to žádná upjatá blbka s pravítkem v zadku. Je vtipná, vřelá a za ty, které má ráda, bojuje zuby nehty.

Jenže je taky… Prostě to řeknu: nevinná.

Až do minulého týdne jsem netušil, že to s tou trojkou myslí vážně. Jenže pak jsem se jí zeptal, co by chtěla k narozeninám, a ona to zase zmínila.

Nakloním se k ní, aby mě Tanner s Juddem neslyšeli.

„Neboj, zlato. Rozhodně to spolu probereme,“ zašeptám chraplavě.

Zachvěje se a oslnivě se na mě usměje. Obličej má bez chybičky. Klasické rysy, plné rty a hladká, zářivá pleť. Své pokožce věnuje důkladnou péči a utrácí za to spoustu peněz. Viděl jsem její koupelnu v domě sesterstva, takže vím, co všechno si plácá na obličej, aby pořád vypadala takhle dokonale. A to ani nezmiňuju, že každý měsíc létá do New Yorku na kosmetiku, protože tohle malé univerzitní městečko, v kterém žijeme, nemá „schopnou kosmetoložku“ – její slova, ne moje.

Dobře, že její otec vlastní helikoptéru, kterou jí na tyhle cesty každý měsíc půjčuje. Nemám ji ale co soudit. Můj táta zase vlastní soukromý tryskáč.

„Nemůžu se dočkat,“ ujistí mě, než mi seskočí z klína. „Přijď za mnou večer po tréninku, jo, zlato? Teď už musím na přednášku.“

„Zatím ahoj.“

„Pa, kluci.“ Annika jim cestou ke dveřím zamává.

„Čau!“ křikne za ní Tanner. A jestli se nemýlím, toužebně se jí zadívá na zadek.

„Kámo,“ houknu po něm. „Jestli mi chceš pohledem takhle ojíždět holku, zkus to aspoň dělat nenápadně.“

„Proč?“ namítne Tanner. „By jí to zalichotilo. A snad víš, žes ulovil dobrej kousek. Navíc jsem neškodnej.“ Střelí po mně širokým úsměvem. „Co je vůbec v plánu na víkend?“ zeptá se. „Prezidentská taneční soutěž, ne?“

Zavrtím hlavou. „Ta je až za dva týdny, kámo.“

„Jako fakt? Proč jsem si myslel, že to bude dřív?“

„Protože seš blbej,“ nadhodí Judd nápomocně.

Tanner mu ukáže prostředník a znovu se ke mně otočí. „Už víš, co budeš dělat na tu svoji?“

Netuším. A ne, tanec ve skutečnosti není podmínkou účasti v soutěži o příštího prezidenta našeho bratrstva. Kdysi tomu tak bývalo. Před několika desítkami let se kandidáti na budoucího prezidenta bratrstva rozhodli, že soutěž v tanci je jediný způsob, jak rozhodnout, kdo se do čela bratrstva hodí nejlíp. A tak se zrodila Prezidentská taneční soutěž. Na zdech našeho obývacího pokoje visí staré fotky vymóděných mladých mužů s ulíznutými vlasy a s holkami v kolových sukních po boku.

Moje bratrstvo se této letité tradice, s níž začalo dlouho před vynálezem plastových kelímků, drží dodnes. Během posledních let prošla ovšem Alfa Delta vývojem. Nebo spíš úpadkem, záleží na úhlu pohledu. Místo aby se kandidáti na prezidenta zdokonalili v twistu a charlestonu, musí teď oslnit ostatní členy bratrstva naplánováním nějaké parádní akce. Nejenom parádní. Musí být epická. Velkolepá. Párty, na jakou se bude vzpomínat i po letech.

Ačkoli netuším, jestli je plánování oslavy – stejně jako taneční umění – dobrým ukazatelem toho, zda má daný kandidát schopnosti, které jako prezident bratrstva potřebuje. Jasně, v bratrstvech se konají párty skoro pořád, ale na to existuje společenský výbor.

Role prezidenta je v podstatě o ničem, teda aspoň podle našeho současného prezidenta Reedsyho. Když jsem se přihlásil do soutěže, vzal si mě stranou a přiznal, že je to vlastně docela nudná práce a že bych si to měl rozmyslet.

„Je to kurevsky moc zodpovědnosti, kámo,“ stěžoval si.

Skoro jsem vycouval. Abych byl upřímný, přihlásil jsem se jenom proto, že táta býval za svých časů prezidentem Alfy Delty a před ním i můj děda. Přesně to je ale důvodem, proč jsem vycouvat nemohl. Táta by se pominul, kdyby odkaz Hayworthových skončil se mnou.

A tak mám deset dní na to, abych naplánoval legendární párty.

„Možná bych mohl prostě najmout nějakýho organizátora akcí,“ nadhodím.

„Ani nápad,“ odpoví Judd okamžitě. „Jestli to ten sráč Bailey zjistí, obviní tě ze zrady a zprostí tě funkce.“

„Zprostit funkce můžeš někoho až potom, co je do úřadu zvolenej,“ poznamená Tanner.

Přesto. Nechci, aby mě někdo obvinil z podvodu. Celá tahle záležitost je stejně jenom jedna velká osina v prdeli.

„Mohli bysme si na to sednout v neděli večer. V sobotu máme zápas, kterej musíme vyhrát.“

„Taky ho vyhrajeme,“ slíbí Tanner.

Já si tím tak jistý nejsem. Nejen že mi dělají starosti útočníci Severomassachusettské, ale navíc na utkání přijede táta. Takže vítězství nestačí. Jestli po čtvrté čtvrtině nebudou hráči Severomasachusettské brečet do helmy, táta se do mě den nato při společném brunchi pustí.

A to jsem si myslel, že víkendy jsou dobou odpočinku.

„Fajn,“ souhlasí Judd. „Tvoji kampaň probereme v neděli večer po tý druhý poradě.“

„Jaký druhý poradě?“ Zapátrám v mozku, o ničem ale nevím.

„Poradě výboru pro nábor nováčků,“ vysvětlí a dopije kafe.

Aha. Uff. „Tam nemusím. Letos v tomhle výboru nejsem.“

„Vždyť jsem ti poslal maila,“ zasténá Judd. „Psal jsem ti, že tě tam potřebuju. Zasvěcovací večer se blíží a v mým výboru jsou samý trapáci.“

„Kdo v něm vlastně je? Co musíte naplánovat?“ Poznámka pro příště: V neděli večer nesmím mít volno. Už nikdy se nehodlám přidat k výboru pro nábor nováčků. O nové členy jsem se staral loni a byla to otrava.

„Je v něm Ahmad. Chytrej, ale nudnej. Paul, ten je jenom nudnej. Owen, s kterým je sranda, ale moc toho nevymyslí. A Paxton, to je takovej šprt.“ Povzdechne si. „To je fuk. Aspoň že v něm letos není Bailey. Pamatuješ, jak nám loni akorát kazil srandu? Toho vola fakt nesnáším.“

To není žádné tajemství. Judd se vozí po Lukeovi Baileym od chvíle, kdy se ten kluk ve druháku přihlásil k Alfě Deltě. A říkejte si o Juddovi, co chcete, ale ten se k vám chová jako vůl jenom tehdy, když mu k tomu dáte důvod. Je to kámoš až za hrob – věří v parťáctví, placáky, a že s někým můžete být skutečný kámoš až potom, co jste spolu krváceli, pařili a následujícího rána si spolu léčili kocovinu.

Luke Bailey tenhle přístup nevyznává. Když si s ním Judd chtěl ťuknout pěstí, jenom si odfrkl a v tu chvíli ze sebe udělal v očích Judda Kellera nepřítele číslo jedna.

Od té doby to mezi nimi jde od desíti k pěti. Luke dokáže být pěkně namyšlený, když se mu zachce, a Judd nesnáší, když má pocit, že se mu někdo vysmívá nebo ho odsuzuje.

Jo, a pak se Bailey vyspal s Juddovou bejvalkou. Takže tak.

„Plýtváš na toho kluka zbytečně moc energie,“ podotkne Tanner k Juddovi. Tanner studuje psychologii, takže nám každou chvíli rozdává (dost dobré) rady, které nikdo povětšinou nebere na vědomí. „Držet se svého vzteku nijak nepomáhá robustnímu vývoji duševního zdraví.“

„Za prvý, ještě jednou řekneš robustní a praštím tě. Víš, jak to slovo nesnáším.“ Juddovi se podrážděně zablýsknou oči. „A za druhý, Luke Bailey mi ojel přítelkyni. Na toho chlapa budu do smrti nasranej.“

„Bývalou přítelkyni,“ podotknu, načež se na mě Judd zamračí. Jsme spoluhráči a já mu klidně budu krýt záda, ale taky se nebojím říct, jak to je. „S Theresou jste tehdy byli od sebe už několik měsíců.“

„S Theresou jsme se nikdy nerozešli. Jasně, bereme si pauzy, to jo. Ale je to moje holka,“ namítne Judd neústupně. „To snad ví každej.“

„Bailey tvrdí, že to nevěděl,“ připomene mu Tanner.

„Kecá. Je to lhář. A teď chce ještě porazit tady Keatona!“ zavrčí Judd. „Soutěží o místo prezidenta, aby se mi pomstil. Prostě to vím.“

„Myslíš?“ Tanner se tváří skepticky. „Protože přihlásit se do soutěže čistě proto, aby se ti pomstil, by udělal jen sociopat.“

„Jo,“ souhlasím pobaveně. „Bailey je vůl, ale pochybuju, že by si chtěl vzít na starosti zodpovědnost s vedením bratrstva, jenom aby ti mohl obrazně řečeno ukázat fakáče.“ Ačkoli abych byl upřímný, sám netuším, proč Luke Bailey kandiduje na prezidenta. Od chvíle, kdy se k nám ten kluk přidal, se o aktivity v bratrstvu nijak nezajímal.

„Rozhodně by to udělal,“ trvá na svém Judd.

„Hele, musíme na přednášku,“ připomene našemu naštvanému kámošovi Tanner. „Měli bysme pohnout kostrou.“

„Fajn.“ Judd se odstrčí s židlí od stolu a vstane. Zamračeně se na mě zadívá. „Myslím to vážně, kámo. Na Baileym mi něco nesedí. V kampani ho musíme porazit. Ani náhodou ho nechci za prezidenta.“

„Neboj. Prezidentem nebude.“

Když kámoši odejdou, unaveně si povzdechnu. Po pravdě je mi teď naprosto jedno, co má Judd s Baileym za problém. Potřebuju vyhrát fotbalové utkání, naplánovat kampaň a udělat dojem na otce.

A radost přítelkyni.

Dojdu si k pultu pro další kafe, pak se uvelebím v rohu kavárny a otevřu si aplikaci, kterou jsem si stáhl včera večer. Annice jsem nelhal – její narozeninový dárek je pro mě jasnou prioritou. Jenom nejdřív potřebuju zjistit, co a jak.

Vítá vás Kink!

Přidejte profilovou fotku.

Přidejte osobní info.

Původně jsem to chtěl vyplnit včera večer, ale kluci z bratrstva mě přemluvili na parádní kolo v Red Dead Redemption, které trvalo až do tří do rána. Teď rychle projedu galerii fotek ve svém mobilu, až najdu tu nejvhodnější. Jsem na ní s Annikou a fotka je z loňského léta, které jsme strávili v East Hamptonu. V mrňavých bikinách je fakt kus a moje břišáky vypadají taky dost dobře, jestli to smím říct sám o sobě. Odříznu naše obličeje a fotku nahraju.

Info o sobě zatím přeskočím, protože na to nemám trpělivost. Hlavně chci zjistit, co mi tahle aplikace může nabídnout, než si vylámu mozek na tom, jak ve sto čtyřiceti znacích napsat, že si to moje holka chce rozdat s dvěma kluky naráz.

Po pravdě to je vlastně tak nějak všechno.

Stejně mě ale zajímá, jaké zboží se tam dá sehnat. Kink je apka spíš na sex než na randění. Potěší mě, když zjistím, že se v ní dají uživatelé filtrovat podle toho, o co ve svých profilech projevili zájem.

V nabídce zakliknu nabídku trojky. Fascinuje mě, kolik mi to nabídne možností a kombinací, jaké mě samotného vůbec nenapadly. Annika to ale chce s dalším klukem, takže uvažuju nad nejjednoduššími kombinacemi.

m/f/m

m/m/f

Prst se mi zastaví nad tlačítkem m/f/m. Ta druhá možnost, myslím, znamená, že se muži můžou dotýkat. Okamžik pravdy. Jiným klukům se taková představa může příčit. Mně ne. Jsem vědec. Dennodenně experimentuju.

Dokonce se mi o sexu s kluky jednou zdálo. Možná i dvakrát. Annice jsem se o tom nikdy nezmínil. Proč bych to taky dělal? Taky se mi zdálo o tom, že jsem potkal draka, co kouřil hřebíčkové cigarety. Věci, které během spánku můj mozek vymýšlí, za zmínku nestojí.

Lhal bych ale, kdybych řekl, že mě Anničino pro mě naprosto nečekané narozeninové přání nevzrušuje. Rád si všechno vyzkouším aspoň jednou. A aplikace vám dovoluje zakliknout tolik možností, kolik chcete. Takže se ohlédnu přes rameno, abych si byl jistý, že se nikdo nedívá, co v mobilu dělám, a zakliknu obě možnosti s vědomím, že teď je možné, že to v posteli rozjedeme.

Ta trojka ovšem musí proběhnout s někým cizím. Jsem přesvědčený, že by mi kdokoli z bratrstva pomohl připravit pro moji holku noc, na jakou v životě nezapomene. Teda až na Dana, který jede jen po klucích. A asi kromě Baileyho, ten si o mně totiž myslí, že jsem vůl. A po pravdě podle mě je vůl i on, takže jsme si kvit.

S někým, koho znám, do toho ale jít nemůžu. Co když bude celá ta noc jeden velký trapas? Kdybych do toho šel s klukem z bratrstva, musel bych s ním dál bydlet. Kdyby to bylo se spoluhráčem, stejně bych ho i pak potkával v šatně.

A pak je tu opačná možnost. Co když to žádný trapas nebude? Co když se mi to bude líbit?

Ne, nechci, aby mě kámoši odsuzovali. Takže to musí být někdo cizí.

Pohodlně se opřu a začnu projíždět profily.

STATISTICKY NE NEPRAVDĚPODOBNÉ

LUKE

Celý večer zpochybňuju všechna svoje životní rozhodnutí. A to jenom kvůli prodejnímu automatu.

Je čtvrtek osm večer a já stojím hladový ve studentském centru. Další směnu v klubu mám až zítra večer, takže jsem s prachama trochu na štíru. Proto strčím do automatu poslední dvě dolarové mince a stisknu tlačítko pro preclíky s burákovým máslem. Kovová cívka se otočí a pytlík se začne posouvat.

Žaludek mi zavrčí očekáváním. Vynechat večeři, abych mohl pracovat v učebně statistiky, nebyl zrovna nejchytřejší nápad. Snažím se ale šetřit jak peníze, tak čas – dvě věci, kterých mám v životě málo.

Štěstí mi však nepřeje. Takže než ta ubohá náhražka večeře dostane šanci spadnout mi do ruky, cívka se přestane točit. A moje preclíky zůstanou trčet na místě, visí nad okrajem police, kde se zasekl roh plastového pytlíku. Ani se nehnou.

„Sakra,“ ucedím. Praštím do automatu pěstí. Nic se nestane. No jasně. „Do prdele kurva práce!“

„Dost smůla…,“ souhlasí se mnou tichý hlas, „… ale statisticky ne nepravděpodobné.“

Otočím se. Za mnou stojí hubená holka v obřích brýlích a čeká, až přijde u toho zatraceného automatu na řadu. „Asi si nejdeš taky pro burákový preclíky, co?“

Zavrtí hlavou. „Z buráků bych dostala anafylaktický šok.“

„Škoda. A taky dost smůla, ale statisticky ne nepravděpodobná.“

Zazubí se. „Chceš půjčit pár babek?“

„Ne, díky,“ odmítnu bez váhání. Dávám si pozor, abych si nikdy nepůjčoval od bohatých spolužáků. Až odpromuju na výbornou a najdu si co nejlepší možnou práci, nikdo pak nebude moct říct, že jsem ji získal s jejich pomocí.

Popřeju jí hodně štěstí a vyjdu z knihovny. Nezbývá mi než se vrátit domů do Alfy Delty a připravit si další sýrový sendvič. Takže si posunu popruh batohu výš na rameni a zamířím ke dveřím.

Cestou po nádvoří zasypaném spadaným listím si připadám jako ve filmu. Červené cihlové domy. Chodníky zalité žlutými kruhy světel ze starobylých plynových lamp. Míjejí mě mladí Rockefellerové, Carnegieové a potomci hromady dalších zazobaných rodin v těch svých luxusních oxfordkách. Líbí se mi tu a zároveň to tu nesnáším. Celý život bydlím na zdejším předměstí. Nikdo z kampusu školy nevytáhne paty, leda na letiště. V jejich očích město mimo dlážděné cestičky neexistuje.

Jenže ono existuje. A není na něj hezký pohled. Darby je staré dělnické město, na které asi sto let po založení univerzity dopadly těžké časy. Bývalo to malebné, rodinné maloměsto. Teď je to rozpadlá díra.

Bylo mi osmnáct, když jsem v čokoládě objevil zlatý tiket. Fakt. Bylo to úplné kouzlo. Poradkyně na střední mi doporučila, abych vyplnil přihlášku na Darbskou univerzitu.

„Místní nemusí platit školné. Jen to zkus, chlapče. Nikdy nevíš. S tvými studijními výsledky víme, že se dostaneš na Connecticutskou. Tuhle přihlášku zkus jen tak z legrace.“

Přihlášku jsem podal a pak na ni docela zapomněl. A v dubnu mi dorazila pěkně tlustá obálka.

„Vítejte na Darbské univerzitě, založené roku 1804. Získáváte stipendium.“

Pro domácí studium zadarmo. Když jsem si ten dopis přečetl, nemohl jsem uvěřit vlastním očím. Podle všeho zástupci státu Connecticut zatlačili na tuhle vysokou, aby si vylepšila vztahy s městem. A jako jednu z cest navrhli stipendia pro místní.

Školné zdarma. Ještě tři semestry se mi život nesmí zhroutit a pak získám diplom od jedné z nejslavnějších univerzit v celé Americe.

Stipendium však nepokrývá ubytování a stravu. Předpokládá se, že místní nebudou kolej potřebovat. A až do loňska mi nevadilo bydlet u mámy.

Bydlet doma už ale nepřichází v úvahu. Takže celý druhák a třeťák na Darbské se snažím neskončit hladový a bez domova a takhle to musím vydržet až do promoce. Koleje a jídlo v menze jsou drahé, proto jsem se přihlásil k Alfě Deltě a zabral si ten nejlevnější pokoj. Problém vyřešen.

Tak trochu.

Loni jsem měl dvě mizerně placené brigády, dokud jsem si nenašel lepší kšeft v klubu. V té nové práci vydělám za dvanáct hodin tolik, co v té staré za dvojnásobek času. Noční směny mě ale pekelně ničí.

A ve čtvrťáku budu mít učení ještě víc. Takže se snažím vymyslet, jak zkrouhnout směny v práci. Před dvěma týdny během opileckého filmového maratonu s kluky z bratrstva jeden z nich nadhodil něco, o čem jsem vůbec netušil.

Vtipný fakt: Prezident bratrstva nemusí platit nájem. Dostane pokoj zdarma.

Dostane. Pokoj. Zdarma.

Takže hádejte, kdo kandiduje na prezidenta?

Alfa Delta je rozlehlé tudorovské sídlo na okraji kampusu. Vejdu dovnitř, jako by mi to tu patřilo. Protože mi to tu patří – přinejmenším stejně jako všem ostatním. Je jedno, že nejsem třetí generací bratrů z Alfy Delty jako někteří z těch fešáků, kteří tu bydlí se mnou. Hlavně že nemám zpoždění s platbami účtů. To je to jediné, na čem záleží.

„Nazdar, kluci,“ pozdravím čtyři bratry. Je osm večer, a jelikož nikdo z nich nemá práci, hrajou poker.

„Bailey,“ houkne Jako, můj nejbližší kámoš v tomhle domě. „Jak si vedu?“

Postavím se za něj a prohlédnu si jeho karty. Má v ruce dvě královny a na stole díky flopu osmičku a dvě desítky. Dva páry nejsou vůbec špatné, ale zas by se neměl utrhnout ze řetězu. Judd potřebuje v ruce jenom jednu desítku, aby měl tři stejného druhu. Zatímco se dívám, Judd zvýší sázku a Jako dorovná.

Chvíli Judda pozoruju a pak dojdu k závěru, že tři desítky v ruce nedrží. Blafuje. Nejsem ale pitomec, abych něco řekl. Judd mě nesnáší. Tak jen čekám a dívám se. Jako obrátí kartu – srdcovou královnu – a má full house. Znovu vsadí a všichni ostatní složí karty.

„To byl dobrý odhad,“ povím Jakovi, když shrábne výhru. „Kdybys vsadil i při posledním kole, asi bys z Judda vytáhl ještě víc.“

„Tak to ne,“ namítne Judd, protože mě nesnáší. Loni jsem si to na párty v tógách nevědomky rozdal s jeho bývalkou, což je dost závažné porušení parťáckého kodexu.

Na svou obranu musím říct, že v tom nic zlomyslného nebylo. Theresa je hezká holka, já byl trochu namol a ani jednou se přede mnou o Juddovi nezmínila. Každopádně to byla poslední párty Alfy Delty, které jsem se kdy zúčastnil. Teď chodím už jen na povinné akce.

Jako si myslí, že by se celé té katastrofě dalo zabránit, kdybych se víc „zapojoval“. Hm, očividně se nezapojuju.

Je to sice pravda, ale ne tak docela mojí vinou. Kéž by se můj život v Alfě Deltě podobal hollywoodským komediím, kde s nej kámošem do noci vtipkujeme a užíváme si spolu šílené roky na vysoké. A možná že ostatní kluci tenhle sen žijí. Já ale dřu jak mezek a snažím se udržet všechny příslovečné míčky ve vzduchu. Tihle kluci vůbec netuší, jaké je vést můj život.

A já jim to nevykládám, protože můj život je mizerný a nudný.

Takže jsem se ani nesnažil se s kluky víc poznat a to je podle všeho těžký zločin. Jako tvrdí, že bych o Therese věděl, kdybych s Juddem mluvil aspoň půl minuty v kuse.

Proč bych ale s Juddem o čemkoli mluvil? Od chvíle, kdy jsme se seznámili, se ke mně chová nesnesitelně. Ve skutečném životě se ze všech nestanou nejlepší kámoši. Některé typy osobností vás přitahují, jiné odpuzují. Takže se kámoším s bratry, s kterými vycházím, a zbytku si nevšímám.

Nebo tomu tak aspoň bývalo.

Bohužel tuhle naprosto rozumnou strategii budu muset změnit, jestli mě mají zvolit prezidentem bratrstva. Nepřátele si dovolit nemůžu. Proto taky spolknu hrdost a oslovím Judda.

„Hrál jsi fakt dobře,“ pochválím ho. „Umíš slušně blafovat. Vůbec nic jsi nedal najevo.“

Rozhostí se rozpačité ticho, během nějž mě pozoruje a podezíravě vraští obočí. „Dík?“

Pokrčím rameny a zamířím ke dveřím.

„Dáš si kolo?“ křikne za mnou Jako.

„Nemůžu. Musím napsat seminárku.“ Nelžu. Ale jediná pochvala na adresu Judda je všechno, na co se zmůžu. Navíc mám hlad.

Vystoupám po schodech do patra a pak do dalšího. Na třetím podlaží se nachází velká koupelna a dvě ložnice s nepravidelným půdorysem – jedna obrovská, jedna prťavá.

Můj pokoj je samozřejmě ten velikosti šatníku. Je to nejlevnější pokoj v domě, který si nikdo nikdy dobrovolně nevybere.

„Je to velký jak pokoj pro služku,“ řekl loni jeden kluk během rozdělování ložnic.

Zahrál jsem to tak, že jim všem dělám laskavost, když si beru ten miniaturní pokojík, ale po pravdě si i ten můžu dovolit jen stěží. Když vystoupám schody, s klíčem v ruce se zastavím. Neslyším hlasy. Ani zvuky sexu.

Ach, jak nádherné ticho! Keaton je asi u svojí přítelkyně.

Ano, můj soused se jmenuje Keaton. A je to ještě horší. Celým jménem je Keaton Hayworth III. A co je nejhorší?

Soupeří se mnou o post prezidenta bratrstva.

Většina kluků si myslí, že to má v kapse. A fajn, no tak má všechno, co by měl prezident mít – teoreticky. Skoro všichni ho mají rádi. Jeho otci patří nadnárodní farmaceutická společnost, takže je bohatý. Hraje americký fotbal, takže je jako sportovec populární.

Ale jak jsem už řekl, všechno je to jenom teorie. V praxi je trochu – fajn, docela dost – sebestředný. Prezident bratrstva musí stavět potřeby ostatních před vlastní. Podle mě toho není Keaton schopný a ostatní si to uvědomí, až volební kampaň začne naplno.

„Hloupý“ a „sobecký“ budou rozhodně přídavná jména, která použiju, pokud bych se rozhodl pana Sporťáka během kampaně očernit.

„Sexy“ by taky šlo, jakkoli se mi příčí to přiznat. Přestože je ten kluk fešák, můj typ to není. Na nažehlené namyšlence neletím. Když mám náladu na kluka, mám je radši trochu drsnější. Ale jestli letíte na pohledné boháče, Keaton je váš člověk.

Zamknu za sebou. Žaludek už mi kručí jak šílený.

Možná si myslíte, že bych si suroviny na přípravu sendvičů měl nechávat v kuchyni. Jenže to si myslíte špatně. Kluci, s kterými bydlím, si berou z lednice, co tam najdou, protože jim to vůbec není blbé. A absolutně si nedovedou představit, že ty poslední čtyři plátky sýra jsou všechno, co tu mám k jídlu.

Byla to tvrdá lekce, ale poučil jsem se. Teď si jídlo schraňuju u sebe v pokoji. Pod stolem mám stařičkou lednici. Kompresor řve jak kráva, ale sýr a majonézu mi udržuje v chladu. A na stole mám bochník chleba.

Připravit si sendvič trvá jen minutku. Položím si ho na papírový talíř, posadím se na postel, a zatímco jím, bavím se u mobilu.

Potřebuju se učit. Pár minut si ale můžu zahrát. Nebo – a tohle bude ještě větší zábava – otevřít si Kink.

Už je to dlouho, co jsem si to naposledy s někým rozdal. Mám moc učení a o víkendu směny v klubu. V poslední době se dostávám do postele až k ránu a snažím se vyspat aspoň těch několik málo hodin, než si pan Sporťák nahlas pustí klasický rock, aby při něm dělal sedy lehy nebo kliky. Vsadím se, že doma má pro sebe celé křídlo toho jejich rozlehlého sídla. Snažit se být kvůli ostatním ticho ho nejspíš nikdy ani nenapadlo.

V mobilu se mi otevře domovská stránka aplikace a položí mi provokativní otázku.

Na co máte dneska chuť?

Jako by sex byl švédský stůl, u kterého se můžu zastavit, kdykoli budu chtít.

Po pravdě takový úhel pohledu taky odpovídá mým sexuálním preferencím. Někteří lidé hledají na Kinku partnery, s kterými si splní konkrétní sexuální představy. Já hledám spíš rozmanitost. Někdy mám náladu na křivky a lehčí dotek ženských rukou. S kluky je v posteli ale taky pěkná zábava.

A někdy si ani nemusím vybírat. Kink má taky sekci pro páry, které hledají do postele někoho dalšího. A na to kliknu právě teď. Rádi by do trojky.

Já bych sice taky rád, ale dneska mám smůlu. Musím dokončit domácí úkoly do dvou předmětů, protože o víkendu mě čekají noční směny v klubu. Snít snad ale můžu, ne? Navíc chvíli trvá, než se trojka domluví. Musíte si být předem jistí, že všichni chtějí totéž.

Přeletím několik fotek, které už znám. Na jedné je sexy pár, s kterým jsem si už užil. Bylo to s nimi fajn, ale ten kluk je na můj vkus až moc dominantní. Chtěl, abych před ním poklekl, a já mu dal jasně najevo, že to nepřichází v úvahu. Pak narazím na pár gayů. Na dva kluky nemám chuť, tak jedu dál.

A hele! Čerstvé maso. Fotka páru, kterou jsem tu ještě nikdy neviděl. Jsou na ní někde na pláži. Její bikiny nenechávají žádný prostor pro představivost. Dokonalá prsa a břicho tak ploché, že by ji z fleku mohli vyfotit na obálku časopisu.

Kluk ji svalnatou paží objímá kolem úzkého pasu. Je trochu namakaný, ale proporčně akorát. Moc rád bych mu sjel rukama po těch vyrýsovaných břišácích a zabořil je pod pas jeho koupacích kraťasů. Mají potisk maličkých červených humrů. Obrátím oči v sloup.

Celkově vzato je to ale sexy pár. Rozhodně mě přitahuje. Na fotce jsou jenom po ramena, jejich obličeje tak nevidím. Dává to ale smysl. Moje profilovka je stejná.

Sjedu fotku doprava.

Obrazovka se otřese. Máte shodu, fešáku, oznámí mi aplikace.

„Ale kuš,“ řeknu nahlas, protože se mi líbí, když mi moje aplikace lichotí. A pak se pustím do práce a pročtu si jejich profil.

Kluk, nad 20, ve vztahu s holkou, nad 20. Ona chce k narozeninám m/f/m trojku. Jsem pro. Hledáme někoho na jednu noc za několik týdnů.

Nic víc mi neprozradil. Jo, a jeho přezdívka je HumříKraťasy, což mě rozesměje. Aspoň že bere ty svoje děsný plavky na vědomí. Má u mě další plusový bod.

Moje přezdívka je Hříšník3. Protože i já beru pravdu na vědomí.

Dojím sendvič a odložím talíř. Klukovi svítí v rohu profilu tečka, což znamená, že je právě přihlášený. Vsadím všechny svoje prachy (což je, fajn, uznávám, nula), že si ten profil založil před několika hodinami. Připadá mi tak trochu jako zelenáč. Ne že by mě to nebralo. Vsadím zbytek svého neexistujícího bohatství, že se ještě nikdy před jiným klukem neudělal.

Nejmíň půlka zábavy je umět zapůsobit, je to tak?

Mám pravidlo, že si geolokaci v téhle aplikaci nikdy nezapínám. Nikomu není nic do toho, kde právě jsem. Jenom když se zrovna rozhoduju, jestli se někomu ozvat, na chvilku ji zapnu, abych zjistil, jestli se dívám na profil jiného studenta tady na Darbské univerzitě.

S těmi kraťasy? Nejspíš ano. Stejně si ale nastavení změním.

Lokace: Méně než 1,5 km daleko.

Znovu to vypnu. Hm. To je docela blízko. Může to být student nebo stážista v nemocnici. Nebo – a to je nejhorší možný scénář – doktorand, který bude učit na příštím ekonomickém předmětu, na nějž se přihlásím. To by byl dost nepříjemný trapas.

Prst mi zůstane viset na ikoně zpráv. Prohodit s ním pár slov ale můžu, ne? Kliknu na obrázek a pak mu pošlu pozdrav. Čau.

Nenechá mě čekat. Čau.

Dost dobrá profilovka, povím mu, protože lichotky nikdy neuškodí.

Dík. Hm… Na obrazovce se objeví rozesmátý emotikon. Ještě nikdy jsem si takhle nepsal s klukem. Ale co: Nápodobně. Vidím, že ty břišáky nenecháš zahálet.

To si nedovedeš představit, odpovím. Moje pevné břišáky mě živí. Takže chceš kluka do trojky, ale připadá ti divný si se mnou pokecat přes apku? Jak si to pak představuješ na narozky svojí holky? Vždyť bys mohl – ten šok – vidět mý péro.

Radši přejdu rovnou k věci, ať to máme za sebou.

HumříKraťasy: Klídek. Dej mi chvilku, ať si na to trochu zvyknu. Jsi první, kdo mi napsal.

Hříšník3: Aaa, takže mi patří tvoje poprvý. To mi lichotí. Byl jsem něžnej?

HumříKraťasy: Změnilo mi to život. Připadám si jako úplně novej člověk.

Přidá emotikon s očima obrácenýma v sloup a já si pobaveně odfrknu. Smysl pro humor je dobré znamení. Ukážeš mi vaše pěkný ksichtíky? Jestli se nakonec domluvíme, stejně vás uvidím.

To nejde, odpoví okamžitě. Ne přes apku. S mojí holkou jsme zatím neprobrali, kdy zveřejníme osobní informace.

Hříšník3: Tebe nezajímá, jestli nejsem hnusnej?

HumříKraťasy: A seš?

Hříšník3: Ani nápad. Po pravdě jsem svoji práci dostal právě proto, že umím potěšit dámy.

HumříKraťasy: No, můj zubař si můj obličej dával na svoje reklamní brožury, dokud jsem ho nepožádal, aby s tím přestal. Takže aspoň tohle je jasný.

Znovu se rozesměju. Můžu ti poradit? Jestli tvojí holce dělá starosti soukromí, smaž si z profilu tu zmínku o narozkách. Nějakej magor do počítačů by mohl tuhle informaci v klidu porovnat s infem na sociálních sítích a zjistit, kdo seš.

Saaaakra, odpoví. Chvilku.

A když o chvíli později aktualizuju stránku, popis na profilu si už změnil.

Dík, napíše mi. Používáš tuhle apku dlouho?

Hříšník3: Jo. Přihlašuju se každou chvíli, ale na schůzky moc času nemám.

HumříKraťasy: Student?

Na půl úvazku, zalžu. Protože je nutný udržet si odstup. Ty?

HumříKraťasy: Student. Na plnej úvazek.

Škoda. Raději si to rozdávám s lidmi, co nechodí na Darbskou. Jinak si říkám o potíže.

Už jsi byl někdy v trojce s nějakým párem? zeptá se.

Jo, odpovím. Připadám si jako na pohovoru. Není to tak snadný domluvit jako klasiku ve dvou. Ale když to vyjde, člověk se pobaví víc, než čekal.

HumříKraťasy: To zní slibně.

Hříšník3: Jsi novej, co? Věř mi, je zábava sledovat, jak spolu páry posunujou hranice. Je to jako hrát v pornu. Akorát že je to skutečný.

Chápu, proč je to tak sexy, odpoví.

A – tohle nedodám, ale je to na tom všem to nejlepší – když je po všem, je opravdu po všem. Na rozdíl od skutečného randění se při tomhle na vás nekladou žádná očekávání. Každý si jde svou cestou.

Hříšník3: Zajímalo by mě, co sexy hledáš ty. O čem se tu bavíme?

Chvíli mu trvá, než odpoví: Nejsem si tak docela jistej, na co se ptáš. Jsem tu novej, na to nezapomínej.

Usměju se, protože si cením jeho upřímnosti. A hodně. Dobře. Řekl jsi, že to byl nápad tvojí holky. A řekl jsi, že jsi pro. Ale pro co konkrétně jsi? Rozhodnu se mluvit bez obalu. Chceš se dívat, jak ji ojedu? Nebo chce ona vidět nás dva spolu? Mám se tě dotýkat, nebo jenom jí? Chceš mě ojet? Nebo chceš, abych tě ojel já? Možností je nekonečně…

HumříKraťasy: Zadrž. OK. Tohle si musím promyslet.

Hříšník3: Nekecej. Proto se tyhle věci musí domluvit předem. Nemůžeš to prostě brát, jak to přijde.

HumříKraťasy: Musíš ale uznat, že řešit to, až to přijde, má svoje výhody. Jak mám sakra vědět, co chci, dokud to nezkusím?

To mě rozesměje. To i v restauracích říkáš číšníkovi, aby ti dal nejdřív ze všeho ochutnat, než si z menu vybereš, co si dáš?

HumříKraťasy: Počkat, ono je na tom něco divnýho? Jak si mám vybrat mezi jejich burgerem a rybou s hranolky, když předem nevím, jaký to je???

Tenhle kluk. Snad jsem neskočil na špek někomu, kdo do toho nakonec nepůjde, protože se mi začíná líbit.

Hříšník3: Tak jo, podívej. Na jaký porno se rád díváš?

HumříKraťasy: Na nahatý.

Pošlu mu emotikona s očima v sloup. Nahý ženy?

HumříKraťasy: Jo.

Hříšník3: Nahatý chlapi?

HumříKraťasy: Asi? Dívám se na gangbangy, orgie atd. Nahatý ženský s nahatýma chlapama, v různých kombinacích. Já nevím. Mám rád všechno možný. Jsem spíš gurmán než gurmet.

Ani netuším, co to znamená. Doslova si v mobilu otevřu slovník a napíšu do něj gurmán. Fakt mi vadí, že nevím, co to slovo znamená. Jako by to dokazovalo, že jsem chudý.

Gurmán: milovník dobrého jídla a pití.

Já věděl, že se mi ten kluk bude líbit. S tebou bude zábava, přiznám. Jestli ti dvě péra v pornu nevadí, je to dobrý znamení. Je ale rozdíl to vidět a dělat.

HumříKraťasy: To je fakt.

Hříšník3: Můžu se tě na něco zeptat? Už jsi byl někdy s klukem?

HumříKraťasy: Ne. Proč?

Hříšník3: Jenom uvažuju, jestli jsi měl někdy na kluka chuť.

HumříKraťasy: Jsem se svojí holkou už dlouho, takže jsem nad tím ani nikdy nepřemýšlel.

O samotě v pokoji zavrtím hlavou. Právě proto na vztahy nejsem. Když mám svrbění, potřebuju ho poškrábat.

HumříKraťasy: Když mi moje holka řekla: „Co takhle trojku s klukem,“ málem jsem se udusil vodou. Mě ale jen tak něco nevyděsí. Rád skáču s padákem. Jednou jsem v sázce snědl balení cvrčků.

Hříšník3: Hnus. Můžu ti slíbit, že v posteli to se mnou bude ještě větší zábava.

HumříKraťasy: To rád slyším. Ačkoli ti cvrčci byli ochucení chilli a limetkou a pěkně křupali.

Rozesměju se: :D :D :D

HumříKraťasy: :) To jenom abys věděl, že jsem pro jakoukoli akci.

Hříšník3: Dobře. Musíš mi ale jasně říct, co od toho budeš chtít. A jak daleko seš ochotnej zajít. Promysli si to, jo? Jak jsem řekl – trojky jsou zábava, ale jenom když se jasně stanoví pravidla. Pak není nikdo zklamanej a nikdo toho nelituje.

HumříKraťasy: Jasan.

Jak víš, že to je můj oblíbený strom? zavtipkuju.

Tím si emotikon s očima v sloup vysloužím tentokrát já.

Hříšník3: Teď se odhlásím. Potřebuju napsat seminárku, ať můžu být celý víkend v práci.

HumříKraťasy: Co děláš?

Jasně. To mu určitě prozradím.

Hříšník3: Řekněme, že kdybys to věděl, popadal by ses smíchy za břicho. A počkej, mám pro tebe domácí úkol.

HumříKraťasy: Jako bych potřeboval domácích úkolů ještě víc.

Uvažuju, kde teď asi je. V knihovně? Učí se se spolužáky? Docela mě rajcuje představa, že je teď někde na veřejnosti a baví se se mnou o něčem tak hříšném.

Hříšník3: Ne, tenhle domácí úkol tě bude bavit. Chci, aby sis představil, že ti ho kouřím. Že jsi mi dovolil, abych ti rozepnul kalhoty. A pak ti vsunu ruku do… slipů?

Na chvíli se odmlčí.

Boxerek, odpoví nakonec.

Hříšník3: Mám pokračovat?

Znovu se odmlčí.

HumříKraťasy: Pokračuj.

Hříšník3: Vsunu ti ruku do boxerek. Už ti ze mě stojí.

Přestanu psát a mobil odložím na postel. Čekám.

A???? napíše po chvíli. Čekám tu s ptákem venku. Teda obrazně řečeno, dodá rychle.

Rozesměju se tak nahlas, až se můj smích odrazí od stěn maličkého pokoje. Nic víc ti nepovím. Za domácí úkol doplň scénář. A zítra mi o tom povyprávíš.

HumříKraťasy: Cože? Ty chceš v nejlepším přestat?

Hříšník3: Dobrou, Humromane.

Vypnu aplikaci. Takhle lidi trápit mám stejně v oblibě.

A vážně už musím psát tu seminárku.

NAOLEJOVANÍ KOLEGOVÉ

LUKE

Většinu pátku strávím zavřený v pokoji, abych dodělal práci do ekonomie. O víkendech se k domácím úkolům nedostanu. Moje směny začínají v devět večer, a ačkoli se v klubu poslední objednávky přijímají v jednu, občas si beru noční směnu v sousedním klubu, který zavírá o něco později. Domů se tak dostanu až po páté, podle toho, jak dlouho mi trvá osprchovat se, převléknout a shrábnout prachy.

I tak se raději přes den vyspím, abych byl na dnešní směnu odpočatý. Nebo si možná vyměním s Humrem pár sextovek. Odhlásit se včera večer z aplikace bylo bolestně těžké. Ve stejném stavu byl i můj penis. Nedovedete si představit, jak je sexy, když klukovi pomáháte objevovat jeho vlastní sexualitu.

Víte, Humrova holka není ta, kdo si z naší schůzky odnese nový zážitek. Místo jednoho penisu dostane dva. Ale pro Humra – ten ještě nikdy v puse penis neměl. Ani se nedotýkal a nelíbal jiného kluka.

Zatraceně. Možná si teď budu muset vyhonit.

Právě si vsunu ruku pod pas tepláků, když mi zavibruje telefon.

Sotva si všimnu, kdo mi volá, můj penis pokoří rekord v nejrychleji ochablé erekci. A zuby se mi samy od sebe zatnou.

Nechci to zvednout, ale taky svoji mámu znám – bude mi volat tak dlouho, dokud jí to nevezmu. Jak jde o její syny, její oddanost je nepřekonatelná. Jo, počkat, řekl jsem syny, jako množné číslo, co? Jsem hlupák. Marlene Baileyová má jenom jednoho mužského potomka, který jí není u prdele, a já to teda fakt nejsem.

„Čau.“ Zní to stroze, ale nemůžu si pomoct. „O co jde?“

„Ahoj, broučku. Tady tvoje máma.“

„Vím, kdo volá.“ Zamračím se, posadím a opřu si hlavu o zeď. „O co jde?“ zopakuju.

„Jen jsem…“ Nasadí zoufalý tón. „Pořád se na mě zlobíš. Ach, Lukeu. Už je to rok – přece ke mně nemůžeš cítit nenávist navěky!“

„Žádnou nenávist k tobě necítím.“

„Tak se, prosím, nezlob. Copak jsem měla na výběr?“

„Nezlobím se,“ zalžu. „Co potřebuješ, mami? Mám teď dost práce.“

„Já…“ Zlomí se jí hlas. Popotáhne.

Ani za mák jí na to neskočím. Moje matka umí brečet na povel. A věřte mi, tohle umění dovedla k dokonalosti. Celé dětství jsem sledoval, jak si těmi slzami omotává kolem malíčku všechny ty chlapy, kteří si u nás podávali dveře. Na bráchu to taky funguje. Na mě to nikdy nezabíralo. Na to jsem se až příliš často díval, jak si hraje na dámu v nesnázích.

„A teď vážně, mami,“ zavrčím podrážděně. „Spusť, proč voláš, jinak zavěsím.“

„Chtěla jsem tě pozvat na nedělní večeři.“

Málem telefon upustím. Hm. Jakou hru to zas hraje?

„Večeři,“ zopakuju podezíravě, protože si nemůžu pomoct.

„Ano, večeři.“ Odmlčí se. „Máme pro tebe novinku.“

„Jakou novinku? A kdo je to ‚my‘?“

„To zjistíš při večeři,“ trvá tvrdohlavě na svém.

„Hm. A bude na tý večeři i Joe?“ Už jenom při zmínce o svém bratrovi mám pocit, jako bych dostal ránu na solar.

Právě kvůli Joeovi nemůžu bydlet doma. Před rokem ho propustili na podmínku z vězení, kde si odpykal tři roky za vloupání. Po propuštění se zeptal mámy, jestli by se mohl vrátit domů. A ta přirozeně souhlasila.

„Nemůžu se dočkat, až zas bude naše rodina pohromadě.“ Přesně tohle řekla.

Bohužel rodina pohromadě znamená, že přehlíží fakt, že se můj bratr vrátil k nezákonným aktivitám. A jelikož je to pouze třípokojový dům, není tam místo, kde se před Joem a jeho kamarádíčky z podsvětí schovat.

Necelé dva měsíce po Joeově návratu jsem v odpadkovém koši v kuchyni našel prázdné lahvičky od lokálního anestetika.

„Netuším, co to je,“ tvrdil Joe. „Možná mámu něco bolí.“

Jenže já lháře poznám. S pomocí strejdy Googla jsem zjistil, že se lidokain často používá k ředění kokainu. Kupec je ale přesvědčený, že kupuje kvalitní produkt. Zeptal jsem se ho na to. A on mě zmátl takovým způsobem, až jsem přestal věřit sám sobě.

Potom jsem pod jeho matrací našel zbraň. Nabitou. Nejen že je to nebezpečné, ale také tím naprosto jasně porušil podmínku.

„Moje není,“ prohlásil. „Nechal ji tu Bix. Nevěděl jsem o tom.“

„Nevěděl o tom,“ opakovala po něm máma. Ta věří jen tomu, čemu věřit chce.

„Tady zůstat nemůžeš,“ pustil jsem se do něj. „Sbal si věci a vypadni.“

„Tak mě k tomu přinuť.“

Máma se rozhodla nic neřešit, akorát se rozbrečela.

Takže jsem nakonec odešel já. Nehodlal jsem se dělit o pokoj s někým, koho bez pochyb brzy znovu zatknou a zavřou za katr. Po pravdě mě samotného překvapuje, že brácha vydržel na svobodě rok.

Joea jsem viděl naposledy v červenci, kdy mě máma výčitkami přiměla přijít na „rodinnou grilovačku“, na které její nejnovější přítel připravoval klobásy a všechny je spálil. Jo, a taky jsem měl přinést pivo. Jak jinak.

„Prosím, přijeď na večeři,“ naléhá máma. „Ani nemusíš nic nosit.“

To mám ale štěstí. „Pořád jsi mi neřekla, jestli tam bude Joe?“

„Jasně že tam bude i Joe. Je to jeho domov.“

Potlačím unavený povzdech. „Ví, že mě zveš?“

„Byl to jeho nápad.“

Předtím jsem byl jenom podezíravý, teď už jim naplno nevěřím. Joea napadlo, aby mě pozvali?

Jo. Kratochvílím ve stylu Rudé svatby se moc rád vyhnu, dík.

„Je mi líto, ale v neděli nemůžu,“ povím jí. „Jestli pro mě máš nějakou velkou novinu, jsem jedno velký ucho. Jinak musím jít.“

„Lukeu!“ zakvílí.

„Fajn. Musím jít. Čau, mami. Pokecáme jindy.“

Oba víme, že si jindy nepokecáme.

Odhodím telefon na přepravku od mlíka, kterou používám jako noční stolek. Připadám si najednou utahaný. Vím, že hodně lidí má rodinu na hovno, ale moje rodina je něco extra. Starší brácha by mě stáhl ke dnu, kdybych mu to dovolil. Táta zdrhnul a neviděl jsem ho od svých dvou let. Teatrální matka by se nejradši provdala za svého staršího syna, kdyby takové věci společnost dovolovala. A to si nedělám srandu – mámina láska k Joeovi hraničí s… úchylností.

Asi bych měl být v takovém případě rád, že mě ráda nemá, ani co by se za nehet vešlo?

To se mám.

Za mými dveřmi se ozvou kroky. Okamžitě ztuhnu. Navzdory tomu, jak dlouho v Alfě Deltě bydlím, stejně mám pocit, jako bych sem nepatřil.

Říká kluk, co kandiduje na prezidenta bratrstva.

Sakra. Do čeho jsem se to namočil?

V krátké chodbě mezi našimi pokoji začne vyřvávat muzika. „Sweet Emotion“ od Aerosmith. Paráda. Pan Sporťák se vrátil domů. A je čas na jeho cvičení před večeří.

Mrknu na komínek učebnic na stole, zatímco z Keatonova pokoje vyřvává hlas Stevena Tylera. Kdybych měl prachy, investoval bych je do drahých protihlukových sluchátek.

Bohužel prachy nemám.

Když o několik hodin později dorazím na směnu, nemám zrovna tu nejlepší náladu. Seminárku nemám hotovou a ani jsem kvůli Hayworthovi nemohl na chvíli zavřít oči. Chápu, že je fotbalista, ale, zatraceně, kolik hodin denně potřebujou tihle namakanci posilovat?

A právě když jsem usínal, dorazila jeho přítelkyně a dobrou hodinu si stěžovala na jednu z holek ze svého sesterstva. Ti dva ani neměli tu slušnost, aby si to rozdali. Poslouchat je při sexu by bylo mnohem zajímavější než se dozvědět, že holka jménem Lindy pověděla Annice, že její melír nevypadá „přirozeně“. Lindy je očividně krutá nestvůra.

Jednoduše řečeno jsem dneska nevrlý. A hladový. Jenom z představy, kolik dýšek večer dostanu, se mi seběhnou všechny sliny. Konečně se budu moct najíst.

„Jdeš pozdě,“ oznámí mi šéfová.

Vejdu do šatny. „Ne, nejdu.“ Svraštím obočí. „Nebo jdu?“ V šatně nejsou hodiny, takže si tím nejsem jistý. Obvykle ale chodím na čas.

„Jenom o minutu,“ prozradí mi Heather a zeširoka se usměje. „Čekám už celé věky, abych ti mohla vyhubovat, že jdeš pozdě. Je otrava, že jsi tak slušný kluk.“

Usměju se. „No. Tohle je poprvé, co o mně někdo řekl, že jsem slušnej kluk. Obvykle poslouchám, jak zlobím.“ Mrknu na starší brunetu, která obrátí oči v sloup.

Heather vede jeden ze dvou totožných podniků – U Jacka a U Jill. Pracuju u Jill teprve necelý rok, ale s Heather jsme se spřátelili. Je to bývalá striptérka, která se provdala za majitele svého předchozího klubu, a teď oba vedou sousedící kluby.

Jo, už jsem se zmínil o tom, že jsem striptér?

Někteří kluci si spíš říkají „pánský bavič“ nebo „exotický tanečník“, ale já to říkám, jak to je. Dvě noci v týdnu třesu rozkrokem před obličeji nadšených žen a svlíkám se do tang. Takže jsem striptér.

„No, za chvíli nastupuješ, zlobidlo, tak se koukej převléct do kostýmu.“ Heather mě přes džíny poplácá po zadku a pobídne mě k dlouhému kovovému stojanu na opačné straně místnosti.

„Jo, Heather?“ zastavím ji, než se otočí. „Myslíš, že bych si mohl vzít někdy tenhle týden směnu za barem U Jacka? Jsem na štíru s prachama.“

„Ale jistě, cukrouši.“ Vesele se na mě usměje. „Napíšu to na tabuli a uvidíme, jestli někdo bude potřebovat volno. Je všechno v pořádku?“

„Jo, rozhodně. Jenom potřebuju zorganizovat párty, věřila bys tomu?“ Je docela ironie, že volby v bratrstvu se nazývají „taneční soutěž“. Protože kdybych se mohl stát prezidentem bratrstva jenom na základě svých tanečních dovedností, v mžiku bych vyhrál. V tomhle směru nemám konkurenci.

Jenže to ne. Musím bratry oslnit dobrou zábavou. Nevadí, protože mám plán.

„To ráda slyším,“ poví mi. „A teď už jdi nahodit pěknej ksichtík.“

Obrátím oči v sloup a zamířím ke svojí skříňce v prostřední řadě.

„Bailey!“ zvolá George, jeden z mých „kolegů“. Leží rozvalený na pohodlné sedačce v šatně, do pasu nahý, na sobě tanga s americkou vlajkou. Zamává na mě paklíkem bankovek. „Hádej, kolik jsem právě shrábnul.“

Krátce ho sjedu pohledem. „Hmm… Vystoupení Správnýho Američana… Budu hádat… Pajsku?“

Vystoupení ve stylu Ameriky jsou dost populární. Vlastenectví nejspíš holky rajcuje. Gaye nebo bisexuální chlápky nezmiňuju schválně – k Jill moc mužů nechodí. Možná je to tím názvem. Za rušných víkendů sem přijdou tak dva pánové, moooožná tři. Většina z nich dává přednost gay klubům.

Nedivím se jim. U Jill je umělecký podnik. Je to jako disneyovská verze striptýzu. Holky k nám chodí na dámské jízdy nebo rozlučky se svobodou. Je tu otevřeno jenom o víkendech, s výjimkou soukromých akcí. Proto potřebuju taky extra směny za barem v sousedním klubu, kde si ale nevydělám tolik.

„Hodilo mi to dvě stě dvacet!“ směje se George.

Povytáhnu obočí. „Dost dobrý.“ A to jenom za první vystoupení večera? To zírám.

Na rozdíl od všeobecně přijímaného názoru není striptýz žádné leháro. Rozhodně ne pro mužské tanečníky. Holky se dají do práce a za večer vydělají balík. Čtyři pět stovek za noc. Brnkačka. Chlapi to mají těžší. Jsme tu na volné noze, což znamená, že nedostáváme hodinovou mzdu (nebo plat… Proto se taky při zmínce o platu můžu jen smát.) Vyděláváme si dýšky. Tečka. Nic víc.

Nebudu vám lhát – děsilo mě to, když mě Heather a Louis najali. Měl jsem zahodit dvě práce za barem, abych riskoval, že by se mi jako tanečníkovi mohlo dařit? Fakt mě to k smrti děsilo. Takže jsem si místo toho vzal dva víkendy za sebou v obou pracích volno a do striptýzu šel jen na zkoušku.

Za první víkend jsem si vydělal sedm set. Za druhý dvanáct set. Věděl jsem, že tancovat umím. Pusťte mi sexy smyslnou melodii a jdu do toho. Jak se ale ukázalo, ještě líp to umím nahatý.

Takže jsem druhý den podal v obou zaměstnáních výpověď, a tak jsem se ocitl tady.

„Jsi můj novej hrdina, Géčko,“ povím svalnatému Italovi.

„Čau,“ pozdraví mě kámoš Xavier.

„Čau.“ Ťukneme si pěstmi a pak mě doprovodí k věšáku s kostýmy. „Dost dobrý,“ prohodím, když si všimnu, co má na sobě. „Taky rád začínám s hasičským číslem.“ Další styl, co má publikum v oblibě.

„Lukeu. Brácho. Kdy mi zkontroluješ tu esej?“ Dojde k nám náš kolega – a taky student. Brock chodí na místní veřejnou vysokou a striptýzem si platí školné. Taky číšničí, zahradničí, venčí psy a pracuje v myčce na auta. Chudák kluk dře tolik, že jsem se mu nabídl, že mu budu celý semestr kontrolovat všechny seminárky.

Jsem dobrý kámoš. A taky idiot. Zatraceně, nemám ani čas psát vlastní práce, natož je kontrolovat někomu jinému.

„Budu to pro tebe mít v neděli,“ slíbím mu. „Řekl jsi, že to potřebuješ odevzdat až v pondělí.“

„To jo. Jenom jsem si chtěl být jistej, že jsi na to nezapomněl.“ Poplácá mě po rameni a křikne na dalšího tanečníka. „Hej, Lanci, šlohl jsi mi kšandy? Nemůžu přece hasit požár bez kšand, kámo!“

„Lukeu,“ pokárá mě Heather. „Za deset minut jdeš na scénu. Svlíkat. A hned.“

„Někdo mu podpalte tu koudel u prdele,“ zavtipkuje Lance, který tu stojí už navlečený v kostýmu hasiče a možná, možná taky ne, Brockovi ukradl kšandy.

Svleču si mikinu a triko a rozepnu kalhoty. Do kostýmu se zatím nepřevleču. Místo toho poslušně čekám, až mi George rozmaže olej po holé hrudi.

„Nejlepší džob na světě, co?“ Přejíždí mi dlaněmi po břišácích a usmívá se, jako by právě vyhrál v loterii. Vtipné na tom je, že George ani není na chlapy. Fakt si myslí, že natírat se navzájem olejem a potřásat zadkem na pódiu je ta nejlepší práce na světě.

„Jsi zvláštní chlap, Géčko.“

„Ale no tak. Ještě řekni, že se dobře nebavíš, Bailey! Dobrá muzika, dobrá společnost, dobrý prachy… Netvrď mi, že to není paráda.“

Asi se tak docela nemýlí.

„Sakra, jo, tak tady je mám,“ ozve se Brock spokojeně. Vystrčí blonďatou hlavu ze skříně s rekvizitami, v které se právě přehraboval, a vytáhne rudé kšandy. „Našel jsem je!“ A pak si rozepne kalhoty.

Tahle místnost viděla už hodně rozepnutých kalhot. A nebudu vám lhát – pracuju s fakt sexy chlapy. A v některých směrech jsem možná blbec, ale v práci se chovám rozumně. A tím myslím, že co je v domě, není pro mě. Většina chlapů u Jill ví, že hraju za oba týmy, a ačkoli jeden dva ne zrovna nenápadně naznačili, že by byli pro… cokoli, dal jsem jim jasně najevo, že o tohle zájem nemám.

Přijdu, zatancuju, shrábnu dýška a jdu pryč.

Jo, a občas musím máchat obrovskou hasičskou hadicí a předstírat, že hasím svoje naolejované kolegy.

Nejdřív ale potřebuju kostým. Navleču se do tílka – používáme extra laciná, která si o pár minut později doslova roztrháme na těle. A ženský nadšeně ječí.

Pak si navleču žluté hasičské kalhoty s červenými kšandami. Mám i bundu na druky, které ve správný čas rozepnu jeden po druhém. Přišli jsme uhasit oheň… ve vašich kalhotkách!

Jo. Asi už se nedivíte, proč jsem nikomu v Alfě Deltě neprozradil, čím se doopravdy živím.

Tahle práce fakt není žádná hračka. Zítra budu utahaný jak kůň. V neděli na tom budu ještě hůř. Budu mít ale peníze na potraviny, prachy a benzín. A taky část peněz, co potřebuju na tu párty bratrstva, kterou musím zorganizovat.

Teď je ale čas na skutečnou taneční soutěž. Ten, kdo dostane lepší dýška, vyhrává.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přísně tajné.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.