Problémy na Šumavě
a jiné příběhy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Karel Sychra

Problémy na Šumavě a jiné příběhy – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Manželce a mým synům.

O jehle a klavíru a jiné anekdoty

O jehle a klavíru

Tenkrát, když ztroskotal ten zaoceánský parník Západoindické společnosti, plavaly spolu v Rudém moři klavír a jehla. Klavír se neustále naparoval tím, že bez ustání hrál jakési etudy, sonáty, zkrátka vše, co kdy kdo hrál na jeho klapky…

Takhle to pokračovalo několik týdnů, ve dne v noci…

Jednoho krásného dne, kdy slunce na nebi žhnulo a spalujícími paprsky olizovalo hladinu moře, klavír přestal hrát. S lehkou odmlkou a s pýchou v hlase se zeptal: „Slyšíš, jehlo, jak překrásně hraji?“

A jehla s metalurgicky slitinovým klidem odpověděla: „Ne, natekla mi do ucha voda!“

Ze života zvířat

Had jede na kole, jde okolo ježek a ptá se: „Ahoj hade, jak to, že jezdíš na kole?“

„Proč né? Co ti vadí?!“ odpověděl had.

„Vždyť přece nemáš nohy!“

„Aá joó!“

Bum!

Ježek prosí hada: Hade, nebuď na mne naštvanej. Pojď, budeme zase kámoši!“

„Né, ne! Ty se mi zase budeš smát, že nemám nohy!“

„Nebudu, věř mi, ruku na to…“

Zajíc sedí na pařezu a brousí si drápky. Jde kolem liška a ptá se: „Čau zajíci, co tady děláš?“

„Brousím si drápy na medvěda,“ odpoví.

„Tak já raději půjdu,“ řekne liška a zdrhne.

Jde kolem vlk a ptá se: „Čau zajíci, co tady děláš?“

„Brousím si drápy na medvěda.“

„Hmm, tak jo,“ a raději zdrhne.

Jde kolem medvěd a ptá se: „Brum, brum, zajíci! Co tady děláš?“

„Ahoj, ahoj, medvídku, ále, piluju si drápky a ke-ke-kecám a kecám…“

Sedí vrána na stromě, naparuje se a machruje. Jde okolo zajíc a povídá: „Nazdar vráno, co tam děláš?“

„Nevidíš, zajíci? Machruju!“

„Můžu machrovat s tebou?“ zeptal se zajíc a vrána mu odpověděla: „Když myslíš, že na to máš?!“

A zajíc se vyšplhal vysoko na strom za vránou.

Šla okolo liška a všimla si dvou společníků v koruně stromu, vysoko ve větvích. Nedalo jí to a zeptala se: „Vráno a zajíci, co tam děláte?“

„Machrujeme!“ odpověděli skoro dvojhlasně.

„Mohu s vámi…?“ zeptala se liška.

A vrána odpověděla: „Když myslíš, že na to máš!“

Vysoko v koruně stromu na větvi seděli vrána, zajíc a liška. Shodou okolností šel kolem medvěd a okamžitě si jich všiml. „Brum, vráno, zajíci a liško, co tam nahoře děláte?“ zeptal se.

„Nevidíš, medvěde, machrujeme, ha!“ odpověděl tentokrát zajíc.

„A mohl bych nahoře machrovat s vámi?“

„Nevím, medvěde, zdali na to máš, ale jak myslíš!“ krákala vrána.

A medvěd neváhal a drápal se nahoru, až třísky létaly. Když se tam konečně vydrápal a sedl si na větev vedle lišky, zajíce a vrány, větev udělala křup, rup, rup! A všichni, medvěd, liška, a dokonce i zajíc, letěli za zvířecího řevu k zemi. Jen vrána nad nimi třepotala křídly, a když dopadli, s výsměchem v zobáku krákala: „Krráá, vidíte, já vám to řříkala, když nemáte křřídla, tak nemáte machrrrovat!“

Lev jakožto král zvířat v pralese, na stepi i v horách nechal svolat všechna zvířata na velkou poradu. Zvířata se sešla v hojném počtu, i živočišných druhů dorazila spousta, na všech čtyřech tlapkách by ses nedopočítal.

Lev tedy začal s projevem: „Zvířata! Uuaáá, tak jsme se tu sešli…“

A jedna malá zelená žába s velkou hubou v první řadě po něm opakovala, aby ji všichni slyšeli: „Táák jsme se tu sešli, ták jsme se tu sešli…“

Lev si žábu změřil pohledem a pokračoval dál: „… abychom vyřešili pár problémů.“

A žába zase opakovala: „Budeme řešit problémy, ták řešit problémy…!“

„V první řadě…“ pokračoval podrážděný lev a žába navazovala: „V první řadě, v první řadě…“

Lev to už nevydržel, vypěnil a zařval: „V první řadě vyhodíme všechna zvířata s velkou hubou!“

Žába vyskočila, ukázala do druhé řady za sebe a vykřikla: „Vyhodíme krokodýla!“

Od té doby, když lev svolá poradu, žába tam už nesmí.

Astronautská anekdota

21. 4. 1972 kroužila kolem měsíce raketa Apollo 16, na palubě s kapitánem Johnem Youngem. Ten se několik hodin marně snažil navázat spojení s lunárním modulem se členy své kosmické výpravy, se dvěma astronauty, kteří na Měsíci v pořádku přistáli.

Zatím ve sluneční soustavě, na jediném měsíci planety Země, kdesi na jedné z náhorních plošin vedle sebe stáli dva astronauti, Thomas K. Mattingly II a Charles Duke jr., u svého lunárního modulu. Chvíli loď pozorovali, vzápětí se koukli jeden druhému do očí a hned se obrátili směrem k Zemi, která na nebi zářila jako poloviční modrobílý pomeranč. Stáli tam a v tichém úžasu ji pozorovali.

Podívali se na sebe a zase na modul, na sebe a opět se otočili k Zemi. Dlouho ji sledovali. Načež se znovu otočili k sobě, jejich pohledy se setkaly, a opět očima zabrousili k modulu. Zase se otočili proti sobě a tu najednou Charles Duke jr. vyčítavě povídá: „No, na mě nekoukej, já jsem tam ty klíčky nezabouchl!“

Cirkusová anekdota

Byl jednou jeden cirkus Hop Trop a v něm vystupovali dva klauni. Nebyli to ovšem jen tak obyčejní klauni, byli známí hlavně tím, že velice málo, zřídka kdy mezi sebou, a vůbec s někým, komunikovali. A tak když cirkus vyrážel na své roční turné a projížděl přes Třeboňsko, známou to rybníkářskou oblast, Tip a Tap, jak se ti klauni jmenovali, jeli spolu v jednom voze a Tap najednou povídá: „Tady je ale komárů!“

Žádné odpovědi se mu však nedostalo.

Po roce, když se cirkus vracel z turné tou samou cestou, klauni jeli jako vždy spolu. A když opět projížděli přes Třeboňsko, Tip suše odpověděl: „To bude asi tím, že je tady spousta rybníků.“

Rybářsko-včelařská anekdota

Plave kapr v medu a říká: „To je hustý!“

Polární anekdota

Jak se rozpozná ruská polární stanice od americké? Z americké stanice stoupá dým.

O stromu, ptáku, prasátku a člověku

Před dávnými věky, daleko na studeném severu, když ustupoval led z té velké doby ledové a slunce pomalu prohřívalo zemi, kdesi v údolí pod horami se z půdy vyklubal malý dub. Z počátku rostl pomalu, ale o několik desítek let později se mohutně rozkošatil a začal svým vzrůstem dominovat už tak pusté krajině.

Slunce stále prohřívalo zemi den co den a zimy už rok od roku nebyly tak kruté. Den se střídal s nocí a muselo uběhnout několik stovek let, aby tam z jednoho stromu vyrostl rozlehlý listnatý les.

V korunách stromů se už od počátku zabydlela spousta ptáků. A postupně, během desítek let, následovali savci, plazi, zkrátka veškerá zvířena a hmyz. Kde je větší společenství zvířat, nesmí samozřejmě chybět dravci…

Jednoho letního, sluncem prozářeného dne foukal lehký vánek…

Vysoko na vrcholcích Skalistých hor se nacházelo proutěné hnízdo starého orla skalního. Ten se zlehka přimhouřenýma očima rozhlížel po okolí a na znamení loučení několikrát zapískal.

„Pílí, píííí…“ roztáhl svá mohutná křídla a vzlétl. Začal prudce mávat křídly, aby vystoupal vysoko do nebe. Vznesl se do obrovské výšky, odkud mu země připadala jako velké kulaté oko oběti, napnul křídla a začal plachtit. Ještě několikrát zapískal na pozdrav: „Pííí, pííí, pííí…“ a horám už bylo jasné, že se vydal dolů do údolí…

Toho krásného letního dne se pod nejstarším stromem v údolí zaběhlo malé divoké prasátko. Rypáčkem kypřilo půdu, chrochtalo a pochutnávalo si na spadaných žaludech. Bylo celé pruhované, takže ho šlo v dubovém lese snadno přehlédnout. Opodál za stromem cosi šustlo, ovšem světa neznalé prasátko tomu nevěnovalo pozornost. Netušilo, že se k němu zezadu plíží obávaný lovec, šavlozubý tygr.

Z koruny stromu se najednou snesl orel skalní, sevřel prasátko do svých drápů, vznesl se s ním k nebi a šavlozubý tygr už skočil jen do prázdna. Vzteky zařval: „Uuaáááh!“

Prasátko, co jej orel drapl, se ohromně polekalo, až z toho začalo pískat a řičet: „Quuííí, quuííí, quííí...!“

Orel se stále kvičícím prasátkem vystoupal vysoko do nebe. „Nemohlo bys už přestat?“ zeptal se podrážděně orel.

„Quíí, jak mohu přestat?! Je to přece můj pud sebezáchovy! Quíí, chtěl bych vidět tebe, být v mé kůži, quíí!“ odpovědělo nebojácně prasátko.

„Neboj se, teď už ti nic nehrozí, zvířata už jsem přestal lovit. Chtěl jsem jen společníka na svou dlouhou cestu.“

„To jsem zvědavo, co bude, až dostaneš hlad!“

„Možná to vyzní trochu komicky, ale na staré pařáty se ze mě stal ochránce zvířat.“

„A kam vlastně letíme?“ zajímalo se prasátko.

„Můj děd mi kdysi vyprávěl o širé zemi za velkou vodou bez ledu, kde prý žijí naši příbuzní, a tak, než sejdu z tohoto světa, bych chtěl navštívit rodinu.“

„Drápy asi zatáhnout nemůžeš, co? No, musím to vzít z té lepší stránky, alespoň za letu neusnu a prohlédnu si krajinu, quíí…“

Letěli vysoko nad údolím pokrytým listnatým lesem. Orel silně mával křídly, stoupali stále výš, až se řeky změnily v obrovské plazící se hady. Země se opět začínala zakulacovat. Prasátko nemohlo vyjít z údivu nad tou krásou. Orel využíval horkých proudů vzduchu, které se odrážejí od země, roztáhl křídla a začal plachtit.

„Quik!“ kviklo si prasátko, když spatřilo pestrobarevnou půdu daleko pod kopýtky. Vzpomnělo si na hlavičky sladkých hříbků, co mělo k snídani, rozhlížejíc se tak z nesmírné výšky po zakulacené zemi, a stále si pocumlávalo žalud na uklidnění… Orel bravurně plachtil a pro prasátko to byl obrovský zážitek.

A najednou to oba spatřili! Daleko na horizontu, stejně zářivě modré jako nebe. Ten starý a zkušený pták věděl, o co se jedná, ale prasátko  žaslo nad tím, co spatřilo. Vypadalo to jako obrovské rybí oko…

„Quííííííí… chhhk!“ vzdechlo prasátko.

„Pííí! To je moře! Samá voda, co není k pití! Píí...“ vysvětloval orel a pokračoval: „Kdysi jsem u něj byl s jednou samičkou, ale za ně jsem se nikdy neodvážil. Pííí, budeme-li mít příznivý vítr v zádech, píííí, tak než slunce sejde z nebe a vše pohltí temnota, doletíme k zemi, o které mi vyprávěl můj děd, pííí.“ Silně mával křídly, aby opět vystoupali vysoko a mohli plachtit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Problémy na Šumavě a jiné příběhy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.