Čí jsou tvoje peníze?

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Rudolf Příman

Čí jsou tvoje peníze? – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poděkování

S velkou pokorou děkuji všem autorům myšlenek, jež mne oslovily a inspirovaly. Živým i mrtvým.

Děkuji všem, kteří mě podporovali, stáli při mně, říkali mi své názory (někdy se to neposlouchalo moc dobře). Děkuji ale i těm, kdo mě opustili, podvedli, obelhali. Od všech jsem se něco naučil.

V neposlední řadě děkuji všem, kdo svou aktivitou v crowdfundingové kampani dopomohli tomu, aby tato kniha mohla vzniknout.

Bonus

Je spousta věcí, které jsem do knihy nemohl dát. Jednak proto, že by byla dlouhá, a jednak by to mnohé nemuselo zajímat. Abych vás ale neošidil, dal jsem doplňky ke knize na své webové stránky. V tuto chvíli jsem i odhodlán je průběžně přidávat a aktualizovat. Zvědavce odkazuji na:

www.rudolfpriman.cz

Bod zlomu

Ten den si budu pamatovat až do smrti. Posledního března 2010, podvečer. Seděl jsem u Jarušky (tehdy jsme si ovšem ještě vykali) v terapeutické poradně a vyprávěl jí, proč jsem přišel. Už to povídání mi poskytovalo úlevu. Obrátil jsem se na ni, protože jsem nevěděl, jak dál. Měl jsem pocit, že můj život je jeden velký bludný kruh, a kdyby skončil, byla by to pro mne docela úleva. Měl jsem však ženu, tři děti a spoustu problémů, které by tu po mně zůstaly. Naživu jsem byl hlavně díky tomu, že jsem nedokázal najít způsob, jak odejít a všechny problémy vzít s sebou tak, abych před nimi ochránil svou rodinu.

Posledních několik měsíců se můj psychický stav pomalu zhoršoval. Cítil jsem se unavený, bez zájmu, bez smyslu. Postupně jsem dospěl do stavu, kdy jsem se ráno jen s největším odporem a sebezapřením vydrápal z postele a od té chvíle jsem myslel jen na to, jak do ní večer opět zalezu a budu spát. Celý den přede mnou představoval nekonečně dlouhý čas, který jsem musel nějak přežít. Pouze setrvačnost a dlouholetý zvyk mne dovedly do práce a napomohly tomu, že moje děti a zaměstnanci nic nepoznali. Nejspíš si mysleli, že mám pouze nějaké starosti, navenek jsem však zdánlivě fungoval – ovšem jen z posledních sil, byla to jen prázdná slupka, kterou vnímali. Připadal jsem si jako pozorovatel sebe sama. Mozek dokázal analyzovat situaci poměrně dobře. Jasně jsem věděl, že tohle je špatné, racionálně jsem byl schopen najít řešení, věděl jsem, že už jsem zažil horší časy, ale to všechno byly jen jiskřičky, které nedokázaly vykřesat jediný plamínek činnosti a zájmu. Prázdno, odevzdanost, apatie.

Nakonec jsem pochopil, že sám se z toho nevyhrabu, že potřebuji pomoc zvenčí. Od návštěvy psychiatra mne odrazovalo riziko hospitalizace a antidepresiv. Hrál jsem o čas. Věděl jsem, že jestli se něco nestane, nebudu už brzy schopen ani předstírat práci a ztratím firmu, která se propadne do ještě větších potíží. Nemohl jsem si nepoložit otázku, jak dlouho bude ještě mou ženu bavit život s takovým člověkem, jakým jsem byl. Vlastně jsem se už smiřoval s tím, že stejně odejde. Vnímal jsem to jako logickou a spravedlivou odplatu za svou neschopnost, za své chyby a za to, že jsem zklamal sebe, rodinu a celý svět. Jako nevyhnutelný vývoj, který už nejsem schopen zvrátit.

A tak jsem Jarušce líčil, jak jsem se k ní dostal. Přitom jsem přemýšlel (už asi po tisící), jak se to mohlo stát. Odpověď byla po tisící stejná: jednoduše, pomalu, nepozorovaně, plíživě.

Už od dětství mne zajímalo všechno a nic. Měl jsem spoustu zájmů, ve škole jsem si na většině předmětů dokázal najít něco zajímavého, nic mne však nenadchlo tak, že bych to výrazně preferoval. Nakonec jsem vystudoval techniku, obor pružnost a pevnost, a byl předurčen pro dráhu teoretika, výpočtáře. Nebyl to náhodný výběr. Kromě toho, že jsem se svým kádrovým profilem těžko mohl pomýšlet na jinou školu než techniku, vedl mne k této volbě i zásadní nedostatek sebevědomí. Nedokázal jsem si představit, že bych měl ve své profesi mít nějaké podřízené. Vize osamělého vědce, který se podivínsky uzavře do svého světa, mi byla rozhodně bližší. Navíc to nebyla špatná volba. Fascinovala mne ta úžasná stavba matematické logiky, ve které do sebe všechno dokonale zapadá, má svůj smysl a řád. Bavilo mne to.

Pak přišla sametová revoluce a přinesla dosud netušené možnosti. Od začátku mi bylo jasné, že se nám otevřel svět, že to, co bylo pro nás nedostupné, budou mít naše děti jako na dlani. Vzdělání, cestování, poznávání, možnosti uplatnění. Bude to však mít svá ale. A těmi budou možnosti rodičů. Nejen finanční, ale i časové. Pokud chci svým dětem dát to, co my jsme neměli, musím tomu podřídit svůj život. Aby to neznělo příliš samaritánsky: tím, že dáváte svým dětem vzdělání, poznání a pestrý život, dáváte to všechno zároveň i sobě, takže na sebe jsem také myslel. Opustil jsem místo konstruktéra a výpočtáře a začal podnikat.

Otevřeli jsme s manželkou obchod se zdravou výživou, pak i velkoobchod a nakonec jsme se třemi dalšími společníky založili obchodní sdružení, které prodávalo po celé republice. V druhé polovině devadesátých let jsme byli největší firmou v oboru, ale pak naplno vypukla expanze obchodních řetězců a situace na trhu se radikálně změnila. Se společníky jsme se nedokázali shodnout na vizi dalšího podnikání, a tak jsem byl na konci roku 2002 nucen firmu ze dne na den uzavřít. Víc než jedenáct let to byl můj život – a najednou jsem zůstal bez příjmů, s manželkou a třemi dětmi a s dluhy přes pět milionů korun. Navíc s dluhy špatnými. Měli jsme sice nemovitost, jejímž prodejem jsme chtěli dluh vyřešit, ale nenašli jsme kupce, a tak nám zůstala jako další břemeno.

Hledal jsem cestu z této situace. Založil jsem novou firmu a začal pracovat v rámci franchisingu pro zahraniční společnost, která se věnuje provozování nápojových a jídelních automatů. K tomu jsem ještě jako OSVČ dělal v reklamní agentuře. Po dvou letech jsem pochopil, že tudy cesta nevede, opustil reklamku a začal se naplno věnovat své vlastní firmě. Když rozjíždíte nové podnikání, musíte počítat s tím, že první dva až tři roky je to práce v podstatě zadarmo. Pracoval jsem hodně, ale vydělával málo. Pět let od uzavření staré firmy jsem kličkoval mezi exekucemi. Dluhy jsem příliš nesnížil, ale dokázal jsem změnit jejich strukturu tak, aby už přímo neohrožovaly mou rodinu. Postupně se mi podařilo situaci stabilizovat, dosáhnout dohod s věřiteli a splácet.

Přežili jsme i nástup hospodářské krize v roce 2007. Zdálo se, že jsme z nejhoršího venku. Byl jsem hrdý na to, že jsem před dopadem všech těchto obtíží dokázal uchránit své děti, které dodnes nic netuší. Chtěl jsem situaci vyřešit co nejrychleji, a tak jsem pracoval víc a víc. Nedokázal jsem se odpoutat od neustálého přemýšlení o práci a každý nezdar na mne velmi silně působil, protože oddaloval můj cíl – splatit dluhy. Aniž jsem to sám vnímal, uzavřel jsem se do svého světa a stala se ze mne chodící kalkulačka. Jenže jsem na sobě začal pociťovat stále větší únavu a nervozitu. Byl jsem plný obav, že se zase něco zvrtne a můj nastartovaný plán, jak vyřešit všechny problémy, selže. Každý telefon od zákazníka pro mne byl spojen se strachem, že přijde nějaká nepříjemnost. A nepříjemnosti přišly. Nic hrozného, v podstatě banální provozní věci. Na konci roku 2009 se nám rozbila prakticky všechna auta najednou a hned první den roku 2010 jsem zjistil, že nás podvedl jeden z dodavatelů. V podnikání nic nového a neřešitelného, ale pro mne osobně ta pověstná poslední kapka. Plamínek, který jsem v sobě léta živil, stále slábl – a teď ho sfoukla taková maličkost.

Najednou pro mne všechno ztratilo smysl, celý můj dosavadní život mi přišel jako promarněná šance. Všechno, proč jsem to dělal, bylo najednou nedosažitelně vzdálené. Tma, zima, beznaděj. Diagnóza: deprese. Ostatní už víte, došel jsem až do křesla v Jaruščině poradně.

Pravidelně jsme se scházeli rok. Kladl jsem jí spousty otázek a ona mě nechala, abych si na ně také nacházel odpovědi. Můj životní příběh se přede mnou začal zjevovat v úplně jiném světle. A převyprávěný v tomto novém duchu nevypadal tak špatně, jak se původně zdálo. Mnohé jsem pochopil a uviděl svět a sebe v nových souvislostech. Obavy, strachy a neklid se rozplynuly a od té doby se nevrátily. Ne samy od sebe, ale naučil jsem se je eliminovat a dnes už vnímám i pouhý jejich stín a okamžitě ho v sobě ničím. Změnilo se všechno a nic. Navenek je můj život stále stejný, ale uvnitř je úplně jiný. Prožívám klid, pohodu, radost a energii jako nikdy předtím. Už vím, jaké to je, být pánem svého života.

Proč vám to všechno vyprávím? Protože je pro mne důležité, jakýma očima budete číst následující stránky. Chci, abyste pochopili, že to nejsou poučky, ale příběh. A proč vám ho chci vyprávět? Abyste lépe porozuměli tomu svému. Protože i když je příběh každého z nás jedinečný, napsány jsou všechny stejným jazykem.

ÚVOD

Velice dlouho jsem přemýšlel nad názvem této knihy. Přemýšlel jsem tak dlouho, až mi došlo, že ho mám v hlavě od samého začátku. Uvědomil jsem si totiž, že se při psaní nebo i jen při uvažování o knize v myšlenkách stále vracím k příběhu, který se v mém podnikání opakuje každý rok a který rovněž poodhaluje motivaci, s níž jsem do toho psaní vlastně šel.

Takže ten příběh:

Zažívám to rok co rok a vždycky je to stejné. Už se tím vlastně docela dobře bavím. No, posuďte sami.

Provozujeme automaty na kávu v různých firmách. Vždycky na jaře, když se oteplí, se v některých z nich objeví mravenci. Zajímavé je, že se pokaždé vynoří někde jinde, ale přijdou, v tom je na ně spoleh. Když se taková věc stane, zákazník mi zavolá, aby mě o mravencích v kávě informoval. Takový rozhovor je pokaždé veden v následujícím duchu:

Zákazník (Z): „Dobrý den, chtěl jsem vám říct, že nám tady lezou mravenci. Jsou v tom vašem automatu.“

Já (J): „Díky za zprávu, okamžitě přijedeme stroj vyčistit.“

Z: „Dobře, ale co bude s těma mravencema? Lezou všude.“

J: „Teď vám úplně nerozumím.“

Z: „No rozlezli se z toho stroje po celém baráku. Co s tím budete dělat?“

J: „Počkejte, vy si myslíte, že se jen tak z ničeho zrodili v automatu a zamořili vaši budovu?“

Z: „Nevím, kde se tu vzali, ale měli byste je zlikvidovat.“

J: „Aha, takže jde o to, jestli jsou to naši mravenci, kteří se narodili v automatu a rozlezli se u vás, nebo jsou to vaši mravenci, kteří nalezli do vašeho baráku a potažmo i do našeho automatu. Já myslím, že jsou vaši a měli byste si zařídit jejich vyhubení.“

Vždy je to rozhovor o tom, čí jsou mravenci a kdo má zajistit jejich vyhubení, a pokaždé má zákazník pocit, že jsou naši. Banální historka, která ve vás jistě vyvolává otázku, proč ji tady vyprávím.

Protože se mi často vybavuje, když čtu titulky ve zprávách, slyším názory všelijakých politiků, ekonomů či úředníků. Oni mluví o daních a odvodech a řeší, kdo na kom parazituje, kolik by měl ten či onen ještě odvádět a podobně. A já se sám sebe ptám – Čí jsou to peníze?

Pracujeme a dostáváme za to peníze. Část (a ne malou – o tom budeme ještě mluvit) odvedeme státu. Je to tak, že peníze patří státu, který nám za naši práci blahosklonně dovolí část z nich si ponechat – anebo patří nám a stát se z nich snaží různými způsoby urvat co nejvíc pro sebe? Chtělo by se věřit, že jsou naše, ale na základě některých výroků a hlavně skutků se obávám, že mínění většiny politiků, ekonomů a úředníků je opačné.

Pokaždé když na toto téma při svých přednáškách přivedu řeč, jsem překvapen, že o tom skoro nikdo nepřemýšlí. Že většina lidí si ani nevšimne, jak podlou hru s námi hrají. A hrají ji tak dobře, až ani nevnímáme, že hrajeme taky.

Když mi tohle došlo, název byl na světě. A taky jeden z důvodů, proč jsem tohle všechno napsal. Abyste věděli, co hrajete, a mohli se rozhodnout, jestli to hrát chcete, nebo ne. Pokaždé se totiž hraje pouze o vaše peníze, v tom je ten vtip.

MALÁ HRA NA ZAČÁTEK

Nejspíš už tušíte, že moje představa o obsahu pojmu finanční gramotnost se poněkud liší od toho, čím se běžně zabývají knihy s touto tematikou. Když jsem přemýšlel, jak co nejlépe a nejnázorněji svůj pohled na věc přiblížit, napadla mne taková malá hra. Pojďme si to zkusit:

Představte si, že se u vás doma zjeví sudička a předloží vám takovou vcelku jednoduchou nabídku. Dá vám na výběr dvě životní situace, dva příběhy, a vy si máte vybrat, do kterého z nich chcete zasadit. Podle vaší volby se nastaví celý váš další život. Co tedy máte na výběr:

Nevím jak vy, ale troufám si předpovědět, že většina lidí by si zvolila osud z levého rámečku. Kdo by si dobrovolně vybral dluhy, že?

Asi tušíte, že jsem si uvedená čísla nevymyslel, ale že se za nimi skrývají konkrétní lidé, skutečné životní příběhy. A kdo že to je? Pohlédněme těm dvěma do tváře:

Možná už tušíte, kam touto hrou mířím. Obávám se, že především jméno Donalda Trumpa je v tomto směru dosti průhledné. Ano, chci vám ukázat, že situace, ve které se nacházíme nyní, může být diametrálně odlišná od té, v níž se můžeme nacházet v budoucnosti. A to v obou směrech. Čas, čas tu hraje velmi důležitou roli. Nejde však o to, že čas uplyne, ale o to, jak ho využijeme. Podívejme se tedy, co s životními příběhy našich dvou chlapíků provedl čas:

Čas karty obrátil. Vyvstává před námi otázka: Jak je to možné? Co ty dva muže odlišuje, v čem jsou jiní? Jak to, že jeden nedovedl udržet tak veliké jmění a druhý se dokázal vyhrabat z astronomických dluhů, které by mnoho jiných definitivně zlomily? Kdybychom je oba potkali na ulici v obyčejném oblečení za všedního dne, těžko bychom mezi nimi našli nějaké rozdíly.

Můžeme spekulovat o tom, z jakého vzešli prostředí, o výchově, kterou dostali, o vzdělání, jehož dosáhli, a o spoustě jiných věcí, ale všechno to bude směřovat k jedné jediné skutečnosti, která je opravdu odlišuje – k nastavení jejich mysli. Jednoduše řečeno k tomu, jak to mají srovnané v hlavě. Co je pro ně důležité a jak vnímají svět, jaká je stupnice jejich hodnot, jaké jsou jejich priority, chcete-li.

Můžeme litovat pana Williama Posta, že mu v tomto nebylo dopřáno, že se narodil do špatné rodiny a mizerné čtvrti, to ale jeho situaci nijak neřeší. Naše lítost mu život nijak neusnadní a jeho problémy nesmaže. Stejně tak jako naše sebelítost nijak nevyřeší naše vlastní problémy a nezlepší naši vlastní situaci. Může nám poskytnout spoustu výmluv, to ano, ale k našim snům nás nepřiblíží ani o píď.

Právě v tom vězí, a tím jsem si po svých vlastních zkušenostech jist, finanční gramotnost. A nejen finanční, ale i vztahová, pracovní a další gramotnost. Mohli bychom to shrnout pod termín životní gramotnost, případně životní inteligence (vycházíme-li z definice inteligence jako schopnosti řešit nové životní situace).

Touto krátkou hrou jsem se vám pokusil nastínit, o čem moje kniha bude dál, co ode mne můžete očekávat. Pokud vám to přijde jako nesmysl, ušetřil jsem vám tím čas, který byste strávili dalším čtením; jestliže vám to přijde zajímavé, rád vás uvítám na dalších stránkách.

Knihu jsem rozdělil na tři části, z nichž každou můžete číst nezávisle na ostatních. V první se zabývám tím, jak pracuje naše mysl a jak funguje její nastavování. Jestli ty dva chlapíky z našeho úvodního příběhu opravdu odlišuje nastavení v hlavě, pak by to mělo být důležité. V druhé části si povíme něco o různých způsobech vydělávání peněz a o čem je přitom dobré přemýšlet. Ve třetí části se podíváme na výdajovou složku našeho života – na to, jak s penězi, které vyděláme, nakládáme a v jakém matrixu se přitom pohybujeme. Nečekejte návod na život, spíše náměty k přemýšlení a pochybování. Co s tím, to už si musí rozhodnout každý sám – bohužel i bohudík.

1

Co je důležitější než peníze?

Učení bez myšlení je bezcenné,

myšlení bez učení je nebezpečné.

– Konfucius

Když něco uslyšíte, zapomenete to.

Když něco uvidíte, zapamatujete si to.

Dokud to však neuděláte, nikdy to nepochopíte.

– Čínské přísloví

POJĎME PŘEMÝŠLET

Chceme-li finančně zabezpečit sebe a svou rodinu, první otázka, kterou budeme řešit, pravděpodobně zní:

„Čím, kde a jak si mohu vydělat peníze na život? Co dělat, na co se zaměřit, kam směřovat?“

Kde hledat odpověď?

a) Existuje nějaký obor lidského konání, který dává větší šance než jiné? Možná vás už napadají obory jako IT, reklama, telekomunikace,… Opravdu platí, že když některému z těchto oborů nerozumím nebo mne nic z toho nebaví, jsem už dopředu odsouzen k chudobě? Když se rozhlédneme kolem sebe, uvidíme v každém oboru, v každé oblasti lidské činnosti lidi úspěšné a neúspěšné, lidi s výdělky velkými i podprůměrnými. Oborem to tedy asi nebude. Pravda, některé jsou na větším výsluní než jiné, ale to je vždy dočasné, leckdy módní, není v tom žádná předurčenost. Kdyby jeden obor zaručoval profit a ostatní ne, byli by všichni namačkáni v tom lukrativním.

b) Co tedy vzdělání? Odmalička nám rodiče i školy vštěpují, abychom se dobře učili, protože jinak se nám zle povede. Je pravda, že vzdělání člověku úžasně rozšiřuje možnosti. Otevírá mu obzor, dává svobodu, ale samo o sobě není zárukou úspěchu. Jen se kolem sebe podívejte. Mezi úspěšnými najdeme jak lidi studované, tak ty s nízkým vzděláním. Znám lidi s několika vysokými školami, kteří žijí od výplaty k výplatě, a vím o lidech se základním vzděláním, kteří jsou velice bohatí a vlastní velmi prosperující firmy. Ani tady zjevně pevný bod nenajdeme.

Komentář: Aby nedošlo k nedorozumění, rozhodně nechci říct, že vzdělání je zbytečné. Naopak ho považuji za jednu z nejlepších investic v životě. Pouze si nemohu odpustit výhradu k tomu, co se dnes pod slovem vzdělání většinově chápe. Když se řekne vzdělání, myslí se plnění mozků encyklopedickými znalostmi. To je málo. Člověk by měl sám cíleně vyhledávat vzdělávací programy, které ho vybaví potřebnými znalostmi, a rozhodně nevystačí jen s tím, co mu dává školský systém. Myslím si, že budoucnost si stejně vynutí zásadní změnu vzdělávacích systémů. Ty současné (a to nejen u nás) připravují studenty na svět, který už neexistuje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čí jsou tvoje peníze?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.