Justínka a asistenčný
jednorožec

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatros.sk

www.albatrosmedia.sk

Kateřina Maďarková

Justínka a asistenčný jednorožec – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Poďakovanie

Justínke a Eliáškovi za to, že sa mi narodili a sú mojimi asistenčnými jednorožcami.

Ľúbim vás. mamička

Podivný lekársky predpis doktora Dulíka

Milé deti, viete, že váš svet je oveľa farebnejší ako svet dospelých? Možno je to preto, že jete oveľa viac lentiliek, pozeráte oveľa viac rozprávok a nemusíte platiť účty. Mnohí z vás majú kamarátov, ktorých nevidí nikto iný než vy, a keď zavriete oči, lieta vám v tých malých hlavičkách plno nápadov a príbehov.

Predstavujete si, ako asi vyzerá Zúbková víla, ktorá vám za vypadnutý mliečny zúbok priniesla prstienok, alebo ako sa rozprávajú vaše hračky, keď práve nie ste doma. A keď si pre pani učiteľku vymýšľate výhovorku, prečo nemáte úlohu z matematiky, i vtedy vám pomáha vaša fantázia. Fantázia je úžasná schopnosť, ktorá z každého dieťaťa v okamihu vyčaruje superhrdinu.

No existujú i výnimky. Občas sa objaví dieťa, ktorému táto superschopnosť chýba alebo ju v sebe dosiaľ neobjavilo. Na prvý pohľad takéto dieťa nespoznáte, ale skúste sa ho napríklad spýtať, ako podľa neho vyzerá Lízanková planéta. Bleskovo vám vymenuje sedemnásť dôvodov, prečo Lízanková planéta nemôže existovať, miesto toho, aby jednoducho zavrelo oči a na chvíľu na ňu zaletelo. A presne takéto dieťa je aj Justínka.

Justínka má sedem rokov, chodí do druhej triedy a má samé jednotky. Je veľmi svedomitá a slušná. „Určite vám robí radosť,“ hovorievajú jej mamičke všetci susedia, keď ich Justínka slušne pozdraví a vidia, ako pomáha s nákupom.

„Áno, len samú radosť,“ odpovedá mamička, hoci to nie je úplne pravda. Mamičku trošku trápi, že Justínka býva občas smutná a nudí sa.

„Nudí sa… Hm, hm, to je nepríjemné, ale na to tu žiadne lieky nemáme. A hráte sa s ňou dosť?“ pýta sa mamičky pán doktor Dulík. Mamička  ho prišla totiž požiadať do ordinácie o radu.

„Viete, ona sa nechce hrať. Zabaví sa jedine malou násobilkou alebo atlasom sveta,“ ustarostene odpovedá pánu doktorovi mamička.

„Mám pocit, že tá vaša Justínka trpí akútnym nedostatkom fantázie,“ oznámil doktor Dulík. „Ale nebojte sa, už som sa počas svojej mnohoročnej praxe s takýmito deťmi stretol a správnou liečbou sa dajú docieliť veľmi uspokojivé výsledky.“ Rýchlo naťukal niečo do písacieho stroja, potom vybral recept a podal ho mamičke. „S týmto receptom zájdite do lekárne na Fialkovej ulici. Magistra Máša už bude vedieť,“ povedal doktor trochu tajomne. „A odporúčam tiež diétu. Justínka by mala raňajkovať cukrovú vatu a každý deň pred spaním zjesť kopček šmolkovej zmrzliny s farebnou posýpkou.“

Fialková ulica. „Toľká diaľka, cez celé mesto! “ zúfala si mamička a dúfala, že tie lieky alebo mastičku, či bylinkové obklady, alebo bohviečo to pán doktor Dulík Justínke predpísal, zaúčinkujú a cesta cez celé mesto sa oplatí.

Do lekárne dobehla mamička na poslednú chvíľu. Magistra Máša práve zatvárala. „Prepáčte, bežím k vám cez celé mesto,“ dychčala mamička a podávala Máši recept.

Máša si recept prečítala, vypúlila oči, nasadila si žlté okrúhle okuliare a ešte raz zapichla nos do receptu.

„To sme tu už poriadne dlho nemali, až som sa bála, že nám tu zostane navždy,“ mrmlala si Máša popod fúzy. Teda Máša, samozrejme, žiadne fúzy nemá, ale hovorí sa to tak. Ešte chvíľu krútila hlavou a potom sa pobrala do zadnej miestnosti. „Tak poď, poď, máš prácu, no vstávaj,“ ozvalo sa zozadu a mamička si pomyslela, že pani magistra Máša je tu v tejto podivne malej lekárni asi často sama, a tak sa už zo samej nudy začala rozprávať s mastičkami a škatuľkami od liekov.

Keď Máša po chvíli vyšla von zo svojej kutice, mamička zalapala po dychu a oprela sa o lekárnický pultík. Máša totiž neniesla ani mastičku, ani cmúľacie pastilky, ani sirup. Na vôdzke, ktorá hrala všetkými farbami dúhy, viedla bieleho jednorožca!

„Toto je Hubert, náš zdravotný asistenčný jednorožec. Pán doktor ho predpísal vašej dcére na šesť dní. Dajte ho spať s Justínkou do jednej izby a kŕmte ho trikrát denne. Veľmi rád má čerstvé ovocie, púpavu a kúpeľné orieškové oblátky.“

Mamička ani nestihla Máši povedať, že k nim domov Hubert rozhodne ísť nemôže, lebo preňho nemajú miesto a ona nemá čas, aby sa starala o zviera, teda rozprávkovú bytosť, a už stála s Hubertom pred lekárňou a na dverách sa hojdal nápis zatvorené.

Mamička sa pozrela na Huberta, pretrela si oči a ešte raz sa zahľadela do tých obrovských hnedých očí jednorožca. Hubert zažmurkal a obaja v tento letný večer nakoniec mlčky vyrazili domov za Justínkou.

Hubert vie rozprávať aj písať

Mamička otvorila bránku do záhrady a priviazala Huberta k jabloni, ktorú tu ocko vysadil, keď sa Justínka narodila. Každý rok krásne rozkvitla, no jablká sa na nej ešte nikdy neurodili.

Hubert začal nežne obhrýzať halúzky.

Justínka pri stole v kuchyni práve dojedala rožok so šunkou a ocko sedel v obývačke a sledoval večerné správy. Vtom mamička otvorila dvere a oznámila im, že má pre nich veľké prekvapenie.

Obaja sa na seba otrávene pozreli, lebo mamička ich zahŕňala prekvapeniami veľmi často. Nakoniec však bývala najprekvapenejšia ona sama, keď zistila, že Justínu a ocka vôbec nezaujímajú nové sadeničky do skalky ani bezlepkové cestoviny, ktoré kúpila v obchode so zdravou výživou. „Dnes je to ale naozajstné prekvapenie. Sama som tým vlastne ešte stále zaskočená a ohromená a nemôžem tomu uveriť. Veď uvidíte… No poďte už von, nech tam nestojí dlho sám,“ ševelila mamička veselo.

Mamička, ocko a Justínka vyšli cez terasu von na záhradu, kde krásne voňalo podvečerné leto. Bola to omamná zmes všetkých kvetov z mamičkinej záhradky, dozrievajúcich jahôd, hasnúcich slnečných lúčov… „No ale fuj, Hubert. Fuj. Zlý jednorožec!“ zvolala mamička, keď si všimla, že Hubert nechal pod jabloňou peknú kôpku jednorožincov.

„Jednorožec? Jednorožec! N-n-naozaj je v našej záhrade j-j-jednorožec?“ zakoktal sa ocko a cúvol o krok vzad.

Justínka nepovedala ani slovo a nedôverčivo hľadela na Huberta. Nakoniec sa predsa osmelila, opatrne sa k nemu priblížila a dôkladne si ho začala prezerať.

„Je na baterky, však? Určite je to hračka na baterky,“ premýšľala nahlas a zároveň Hubertovi dvíhala hrivu, lebo chcela nájsť tlačidlo, ktorým sa táto čudná a nepochybne najväčšia hračka, akú kedy videla, zapína.

„Ale kdeže, to nie je hračka, to je úplne normálny jednorožec,“ uistila ju mamička a vzápätí sa rozosmiala, lebo si uvedomila, že ona sama ešte poobede neverila, že jednorožce existujú, a teraz Justínu presviedča, že mať jedného na záhrade je „úplne normálne“.

Ocko sa zúrivo štípal do ruky a dúfal, že sa mu len sníva veľmi zvláštny sen. Ruku už mal poriadne červenú, no Huberta priviazaného k stromu ešte stále videl. I on sa šiel napokon na túto nezvyčajnú návštevu pozrieť zblízka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Justínka a asistenčný jednorožec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.