Přeložila Petra Plašilová

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Lipsky, Laura van Dernoot

[Trauma stewardship. Česky]

Provázení traumatem : každodenní průvodce péčí o sebe při péči o druhé / Laura van Dernoot Lipsky ; ve spolupráci s Connie Burkovou ; přeložila Petra Plašilová. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2020. -- xv, 347 stran

Přeloženo z angličtiny

ISBN 978-80-7500-505-2 (brožováno)

* 159.974 * 616.895.4 * 364-787.3 * 364-787 * 159.913 * 613.86 * 159.913 * 615.8-022.214 * (035)

– psychická traumata

– posttraumatická stresová porucha

– psychosociální pomoc

– pomáhající chování

– stres (psychologie)

– zvládání stresu

– psychohygiena

– autoterapie

– příručky

364-1/-7 - Druhy sociální pomoci a služeb [18]

Laura van Dernoot Lipsky s Connie Burkovou

Provázení traumatem

Trauma Stewardship

Copyright © 2009 by Laura van Dernoot Lipsky

Translation © Petra Plašilová, 2020

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2020

ISBN 978-80-7500-505-2

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Díky, Vaše nakladatelství

Všem mým předkům a posvátné divokosti,
která mne obklopuje.

Strážce snů

Langston Hughes

Přineste mi všechny své sny,

vy snílci,

přineste mi všechny melodie

svého srdce,

ať je mohu zabalit

do blankytného vzdušného hedvábí,

daleko od příliš hrubých dlaní světa.

Obsah

Předmluva

Poděkování

O spoluautorce

Úvod : Na hraně probuzení

ČÁST PRVNÍ

Co je provázení traumatem

1. kapitola: Nová vize společné práce

2. kapitola: Tři úrovně provázení traumatem

ČÁST DRUHÁ

Mapování odezvy na vystavení traumatu

3. kapitola: Co je odezva na vystavení traumatu?

4. kapitola: 16 varovných signálů odezvy na vystavení traumatu

Část třetí

Vytvoření změny zevnitř ven

5. kapitola: Nové způsoby navigace

6. kapitola: Vejít do přítomného okamžiku

Část čtvrtá

Nalezení vlastní cesty pro provázení traumatem

7. kapitola: Pět směrů

8. kapitola: SEVER – Vytvoření prostoru pro dotazování

9. kapitola: VÝCHOD – Volba zaměření

10. kapitola: JIH – Rozvíjení soucitu a budování komunity

11. kapitola: ZÁPAD – Nalezení rovnováhy

12. kapitola: PÁTÝ SMĚR – Denní praxe pro vycentrování

Závěr: Poslední záměr

Poznámky

Vybraná literatura

O autorce

MAITREA také vydala:

Předmluva

Když mi má kamarádka a kolegyně Laura van Dernoot Lipsky poprvé sdělila, že přemýšlí o napsání knihy o druhotném traumatu, bezděčně jsem si pomyslel: „To je ta poslední věc, kterou svět potřebuje.“ Možná jsem to řekl i nahlas, což mi Laura určitě připomene. (Čtenáři, kteří se chtějí do této knihy ponořit, se zde potkají s autorkou, která umí říkat pravdu laskavě.)

Ať už jsem to řekl nahlas nebo jen v duchu, dělalo mi starost, že mnoho literárních děl na téma zástupného traumatu (známého také jako empatické napětí, únava ze soucitu, sekundární trauma, vyhoření) nedošlo svého docenění pro to, co pro nás znamená a co po nás žádá. (To samé se stalo i s dalšími významnými koncepty, včetně praxe založené na důkazech, kulturní kompetenci a autenticitě). Nedostatečná praxe, omyly, necitlivost organizace k zaměstnancům, nezdvořilost mezi kolegy, liknavost a další větší nebo menší události v každodenní práci jsou omlouvány jako „sekundární trauma“. Všechny druhy stresu z práce, emocionální nebo behaviorální reakce na požadavky pracoviště a další pracovní podmínky jsou také odmávnuty jako „sekundární trauma“.

Po přečtení této knihy zjistíte, že Laura traumatu a následným reakcím na něj velice dobře rozumí. Tuto knihu napsala žena, která si touto cestou prošla a z první ruky ví, co trauma přináší a požaduje od všech, kteří touto cestou jdou. Její upřímnost, humor a smysluplný přístup přibližují životně důležitá témata nám všem. I ten nejzkušenější pracovník s traumatem zde najde osvěžující perspektivu. Její náhled na provázení traumatem je pro náš obor velkým darem. Narušuje umělou hranici mezi trpícím a pomáhajícím. Ví, že trauma má dopady, které lze pojmenovat a zvládnout. Kniha Provázení traumatem pokládá otázku, jestli způsoby vystavení traumatu (přímé nebo nepřímé, v rámci vztahů s lidmi, kteří byli přímo vystaveni traumatu) mají nějaké souvislosti s dopadem traumatu. Ale nejvíc nám připomíná, abychom měli na paměti, že účast na práci s traumatem je dar. Připomíná nám naši zodpovědnost za to, abychom své kapacitě pomáhat věnovali péči a podporu.

Za chvíli si přečtete Lauřino tvrzení, že nepřichází s ničím novým. To je pravdě na míle vzdálené. Kniha Provázení traumatem přináší nejen nové formulace, ale Laura s lehkostí a přirozeně odhaluje klíčové složky reakce na trauma způsobem, který není popsán v žádné knize nebo výcviku. Když si přečtete tuto knihu, porozumíte vztahu mezi útiskem a traumatem a porozumíte důležitosti účinných akcí na ochranu druhých i sebe. Porozumíte důležité roli, kterou hraje spiritualita při ochraně a zvládání dopadů traumatu na naše životy i na životy našich klientů a přátel. Pro mě je zajímavé, že Laura na své cestě nachází tuto důležitou roli spirituality, což se postupně prokazuje i ve výzkumech o zástupném traumatu.

Laura zaměřuje naši pozornost na dopady práce s traumatem u pomáhajících a zúčastněných. Vyhýbá se patologizaci těch, kteří někdy tyto reakce prožívají, ale pomáhá pochopit jejich pocity a chování jako přirozené reakce člověka. Stejně jako stříkne barva na malířovu košili nebo se zahradníkovi zadře za nehty špína, trauma také zanechává stopy. Jako psychoterapeuti víme, že když nejsou zdroje úzkosti rozeznány, nelze úzkost zvládnout. A pak nejen my, ale i naši klienti mohou trpět zbytečnou úzkostí. Laura nám dává paletu emocí, nápadů a chování, které mohou indikovat, že si naše práce vybírá svou daň.

Snad největším darem této knihy je část o hledání kompasu. Laura nenapsala kuchařku, ale místo toho nás bere na cestu. Pět směrů nás podle mě zve k jedinému směru dovnitř, abychom pak opět mohli jít ven a věnovat se práci. Doposud jsem Lauře neřekl, že když jsem knihu četl poprvé, zlobil jsem se. „Lauro, probůh (možná byla skutečná slova silnější), řekni mi, co mám udělat!“ Až když jsem se zhluboka nadechl, k čemuž Laura své čtenáře vyzývá, až pak jsem pochopil, že odpověď, kterou pro sebe našla, nemůže být odpovědí pro mě. Dává nám kompas, ale svůj směr musí každý najít sám.

Vy, čtenáři, kteří vezmete tuto knihu do rukou, se ocitáte na dráze, která pro vás, pro vaši práci a pro všechny, se kterými můžete pracovat, znamená velký příslib. V době, kdy jsou některé ideje opakovány, až jejich význam vybledne, nabízí kniha osvěžující myšlenky. Na rozdíl od různých kuchařek nebo návodů, které nabízí rychlé odpovědi bez přemýšlení, vás tato kniha zve na cestu. Můžeme pohlédnout novýma očima na to, proč děláme svou práci a jak ji musíme dát do kontextu, abychom dosáhli ukončení útisku a zvýhodňování. Připomíná nám, že naše práce obsahuje také nevyhnutné výzvy a benefity při provázení lidí, kteří nám dovolí vstoupit do jejich životů. Ale také musíme znát vlastní kapacitu, kdy jsme ještě nápomocní. Je to cesta všímavosti a propojení vnitřního a vnějšího světa.

V této práci jsme všichni na jedné lodi. Naší největší nadějí je pochopit, že to je dlouhá cesta. Musíme se starat o sebe a ostatní. Laura nám dala skvělý kompas a mapu, které nám ukazují směr.

Jon R. Conte, Ph. D.

Seattle, Washington

Poděkování

Nikdy nepřestanu děkovat lidem, kteří mi pomohli při psaní této knihy. Jsem vděčná Aliyah a Mikaele za to, že mne učily, co skutečně znamená víra, a zároveň je prosím o odpuštění, když jsem pokaždé řekla: „Solamente dos más minutos“ – slib, který jsem dodržela jen zřídka. Joshuovi, který je mým největším příkladem, připomíná mi, co je skutečně v životě důležité a jsem mu vděčná za pomoc při nalezení mé cesty domů. Craigovi, který byl první, kdo mi pomohl opět se postavit na nohy, když jsem spadla. Tátovi, který mne naučil, co znamená být vděčná za své okolí. Mámě, která mne obdarovala vášní a jejíž duch mne doprovázel při psaní této knihy. Margaritě Gutierrezové, že je moje sestra a ukazuje mi, jak vypadá otevřené srdce. Connii Burkové a Jakovi Fawcettovi, které mohu pyšně nazývat členy rodiny a svými přáteli, kteří mě inspirují neutuchající velkorysostí a kteří jsou z velké části zodpovědní za vznik této knihy. Calebovi, který mne naučil bytí v přítomnosti. Richardu Appelbaumovi, který mi pomohl se propojit se zbytkem mého života. Jonu Contemu, jehož ochota sedět se mnou a přinášet opravdovou radost a velký vhled byla nekonečná, a jehož moudrost mi umožnila následovat tuto cestu. Billie Lawsonové, která mi byla záchranným lanem po mnoha nočních směnách a jejíž humor mne tolik naučil. Heather Andersenové a Leslie Christianové za to, že jsou hluboce inspirativními přítelkyněmi a nádhernými mentory a za jejich velkorysou finanční podporu. Michaelu Lipsky, jehož neochvějná láska a víra ve mne mi pomohly najít odvahu, abych se pustila do psaní. Davidovi Andrewovi, jehož pokora a oddanost být nápomocen při procesu vznikání knihy byly velmi užitečné. Jerrymu Litnerovi za moudrost, která mne vedla do kritického bodu obratu, a Suzanne Litnerové za její péči a praktickou podporu. Shayně Berkowitzové a Phyllis Wienerové za jejich pozornou finanční podporu knihy. Charlie Browneové za pozvání do života s vděčností a novým startem. Harrymu, Anně, Heleně, Vanceovi, Cindy, Deadrii, Heather, Cheri, Polly, Warrenovi, Vicky, Donně a Jonathanovi za vhledy, upřímnost a moudrost, které mne inspirovaly k vytvoření prostoru pro jejich příběhy. Charlesovi Newcombovi, Sarah Bexellové, Luo Lanovi, Jill Robinsonové, L.P., Kati Loefflerové, Kirsten Stadeové, Victorovi Pantescovi, Karen Lipsové, Chihchun a Nancy Dammannovým za pomoc při realizaci mého snu o propojení této práce s jejich úsilím o ochranu zvířat a ekosystémů po celém světě. Zaidovi Hassanovi za přátelství, povzbuzení a zpětnou vazbu, která mi byla velikou podporou. Elimu Kimarovi za důvěru a za to, že se odmítl připojit k mým pochybám, což mi umožnilo kritický postup vpřed. Ginny NiCarthyové, která dvacet let září na mé cestě životem. Jamesovi a Lindě Mooneyovým, Georgeovi Berelsteinovi a Kareně Goldfingerové za jejich lásku, že mne nechali sedět u svých nohou a podrželi přede mnou oprášené zrcadlo. Claire Guyu Johnsonové za posvícení na cestu dovnitř. Jackovi Kornfieldovi za jeho otevřenost ke spolupráci, což byl dar, z něhož budu mít vždy radost. Thayovi za vytvoření světa, o kterém jsem myslela, že není možný, a za pozvání kráčet s ním. Jane Hansberryové, Laurie Leitchové, Elaine Millerové-Karasové a Kathleen Tyrrellové za jejich vřelé uvítání a cenné sdílení. Felixovi, Hanně, Saskii, Tině a Markovi za každodenní připomínání toho, co je skutečně možné. Yanet Moo Chanové, Laurence Opinianové a Michelle Opinianové za zásadní komunitní rodičovství. Všem, kteří mi poskytli zpětnou vazbu, kritiku, projevili nadšení a zajímali se o tuto práci včetně Steva Tana, Roberta Ruvkuna, Mariette Newcombové, Rona Slye, Jacoba Lipsky, Suzanne Gorenové, Stephanie Levineové, Phyllis Barajasové, Ingrid Dankmeyerové, Claudie Carrenové, Issraelly Kleimanové, Rivy Kletenikové, Kym Andresonové, Aislyn Colganové, Erin Healyové, Holly Morrisové Bennetové, Julie Edsforthové, Jaye Katzové, Abbeye Semelové, Russella Saunderse, Jayasiddhi, Thersy LaLanneové, Lisy Willisové, Maie Olsonové, Lisy Fitzhughové, sestry Pine, Lavinie Browneové, sestry Susan, Louise Ste, Marie, Josepha Rodrígueze, Melissy Winterové, Heather Higginbottomové, Chrise Lua, Laury Amazzoneové, Garryho Trudeaua, Colina Kopes-Kerra, Adama Vogta, Erica Semela, Michele Matriscianiové, Jona Bergevina, Marca Heusnera, Jasona Robertsona, Jayny Gieberové, Toma Kenneyho, Erina Galvina, Karyny Schwartzové, Cynthie Garrettové, Michaela Tuggyho, Kaniky Taylor-Murphyové, Grechen Testové, Chelsey Sextonové, Norma Stampera, Johna Flickera, Davida Olsona, Benjamina Schonbruna, Toma Johnsona, Robyn Nordstromové-Laneové, Laury Simmsové, Deana Ericksena, Karen Maedaové Allmanové, společnosti Data Reproductions, Megan Sukysové, Jeremyho Richardsa, Tima Taylora, Lisy DiMartinové, Briana Palmera, Elizabeh Latimerové, Jamie Willisea, Christie Shmidové, Tary Wolfové, Barbary Caseyové, Daniela Siegela, bratra Pháp Huu, bratra Phíp Trí, Debry Gatesové, Rachel Riceové, Betsy Modelové, a nezávislých knihkupectví v USA. Děkuji Jayovi Katzovi, Tobymu Coxovi, Rachel VanDeMarkové, Anně Sonz Matrangaové, Davidovi Kernsovi, Janice Rutledgeové, Jenny Williamsové a Donně Calameové za jejich investici a oddanost naší práci spolu s úžasnou štědrostí, která nám dovolila jít ještě hlouběji a aspirovat na závratnější výšky. Děkuji Rinku Senovi za upřímnou podporu naší práce, za inspirující vedení a cenné představení v nakladatelství Berrett-Koehler. Johanně Vondelingové a Jeevanu Sivasubramaniamu za skutečné pochopení záměru knihy a za uvedení do jejich světa s neochvějnou vírou, štědrostí, laskavostí, klidem a humorem. Všem ve vydavatelství Berrett-Koehler: jsem nekonečně vděčná za příležitost s vámi pracovat a za šanci vytvořit tuto knihu. Děkuji Samanthě Wippermanové za nekonečnou víru v tuto práci a neutuchající laskavost. Merrideth Millerové a všem úžasným kreslířům z New Yorker, kteří mě roky dokázali rozesmávat. Děkuji Jessice Stocktonové Bagnuloové za neuvěřitelný smysl pro detail a poslední čtení, které nám vneslo do duše klid. Elisse Rabellinoové za ochotu dělat práci nad rámec a za grácii a talent, s nimiž svou práci dělá. Děkuji Andree Thomasové za péči při převedení konceptů do nádherných obrázků. Brittovi Martinovi a Gianni Monteleoneové za jejich laskavé přátelství a pozvednutí knihy svým úžasným uměním.

Děkuji mým talentovaným editorům Stacy Carlsonové a Karen Cookové za nekonečnou velkorysost, laskavost, oddanost a fenomenální editorské schopnosti, které vdechly život a formu do každé jednotlivé věty. Tato kniha by nikdy nebyla dokončena bez jejich brilantnosti a znamenité vize.

Děkuji Yuko Uchikawaové za laskavé přátelství a neochvějnou důvěru, což znamenalo pro tuto práci velké požehnání a bylo zásadním faktorem pro vývoj této knihy. Její intuice, moudrost a zázračné umělecké schopnosti umožnily vznik knihy.

A nakonec děkuji všem statečným duším, se kterými jsem mohla pracovat od svých osmnácti let. Doufám, že tato kniha přinese prospěch všem, kteří se na ní podíleli, a prosím o odpuštění, pokud jsem nebyla tak přítomná, jak jste si v našich společných časech zasloužili. Všechny si vás nesu v srdci a doufám, že lekce, které jsem se naučila a aplikovala, umožní i dalším mít prospěch z provázení traumatem. V přítomnosti vašich duší cítím pokoru a jsem hluboce poctěna, že jsem na své cestě mohla sdílet vaši společnost.

Laura van Dernoot Lipsky

O spoluautorce

Connie Burková je jedním z hlavních důvodů existence této knihy. Kdyby nebylo její vize, velkorysosti a víry ve mne, text by stále zůstával jen v mé hlavě. Jsem navěky vděčná, že jsem měla takovou znamenitou spoluautorku. Connie naléhala, abych své myšlenky o doprovázení traumatem sepsala, a odmítla se mnou souhlasit, když jsem opakovaně říkala: „Já nejsem spisovatelka!“ Vytvořila klíčovou představu, jak by měla kniha vypadat a vybídla mne, abych znovu a znovu prozkoumávala své názory a domněnky, což do mé práce vneslo bezprecedentní hloubku. Connie zná velmi dobře historii, což bylo zásadní. Měla nekonečnou trpělivost, když jsme se snažily spoutat proud našich myšlenek do psaného slova. Během práce na knize dokázala udržet radostné naladění.

Connie jsem potkala před lety, když se poprvé přestěhovala do Seattlu. Byla přijata do funkce výkonné ředitelky Northwet Network of Bisexual, Trans, Lesbian and Gay Survivors of Abuse (Severozápadní síť pro bisexuální, transsexuální, lesbické a homosexuální oběti zneužívání). Krátce po jejím příjezdu jsem byla požádána, abych pracovala pro tuto organizaci jako obhájce. Connie a já jsme pak měly první schůzku. Seděla proti mně a zeptala se, co bych potřebovala, abych mohla dělat svou práci dobře a jak by mi mohla být nápomocná. Řekla jsem jí, že kdykoli jsem poskytovala služby, vždy jsem chtěla mít dvakrát do měsíce konzultace, abych prodiskutovala dopad práce na mne, a že potřebuji, aby se o to organizace postarala. Connie se odmlčela a nakonec řekla: „Měla jsem na mysli něco jako muffin.“

I když jsme zcela zřetelně nezačaly na stejné startovní čáře, co se týče provázení traumatem, Connie je z velké části zodpovědná za to, co si z této knihy můžete vzít.

Do temného lesa můžete jít jen do poloviny,
pak už z něj vycházíte ven.

Čínské přísloví

Úvod

Na hraně probuzení

„Jsi si jistá, že tě ta práce s traumatem nepoznamenala?“ zeptal se.

Byli jsme na návštěvě u příbuzných v Karibiku. Vyšplhali jsme na vrchol útesů na malém ostrově a na chvíli se celá rodina zastavila v tichém obdivu a dívala se na moře. Byl to nádherný pohled. Kam oko dohlédlo, rozprostírala se tyrkysová voda, nekonečná obloha bez jediného mráčku a křišťálový vzduch. Když jsme přišli na okraj útesů, moje první myšlenka byla: „To je neskutečně krásné.“ Moje druhá myšlenka byla: „Zajímalo by mě, kolik lidí spáchalo sebevraždu skokem z tohoto útesu.“

Automaticky jsem předpokládala, že všichni kolem myslí na to samé, a vyslovila jsem tu otázku nahlas. Můj tchán se ke mně pomalu obrátil a otázal se mě s takovou jistotou, že jsem konečně pochopila: moje práce mě dostala. A to jsem ještě nedořekla, co jsem měla na jazyku: „Kde přistane vrtulník? Kde je nejbližší traumacentrum? Je možné provést transport z tohoto ostrova do nemocnice? Jak dlouho to trvá? Je pro všechny z Karibiku jedno traumacentrum?“ Byl to docela dlouhý seznam. Vždy jsem se považovala za člověka, který se zná, ale teď jsem poprvé pochopila, jak práce ovlivnila můj vztah ke světu.

To bylo v roce 1997. Už víc než deset let jsem dobrovolně pracovala na sociálních změnách. V rámci mých zaměstnání jsem se dostávala do úzkého kontaktu s lidmi, kteří žili na hraně nebo právě prožívali různé druhy akutního traumatu: bezdomovectví, zneužívání dětí, domácí násilí, závislost na návykových látkách, tragédie komunit nebo přírodní katastrofy. Během této cesty se moje role měnily a rostly. Byla jsem sociální pracovnice na JIPce, komunitní organizátorka, advokátka imigrantů a uprchlíků a učitelka. Pracovala jsem v první linii i jako manažerka. Pracovala jsem přes den i večer, a směny ubíhaly. Pracovala jsem v místních komunitách na různých místech Spojených států a také za hranicemi.

Během té doby mi hodně lidí – přátelé, rodina, dokonce i klienti – připomínalo, abych si vzala „volno“, „přemýšlela o jiné práci,“ anebo „to přestala brát tak vážně.“ Ale nedokázala jsem jim naslouchat. Byla jsem nadšená, možná až trochu zaslepená. Nesla jsem svou pochodeň a byla jsem přesvědčená, že ostatní to prostě nechápou. S jistotou jsem věděla, že mě tato práce volá a je mým životním posláním. Byla jsem arogantní a upjatá. Byla jsem přesvědčená, že jsem v pohodě.

„Zvonění v uších – myslím, že mohu pomoci.“

V tom okamžiku na útesech jsem si jasně uvědomila, že daň, kterou platím za svou práci, má na můj život zásadní vliv. Během následujících dnů a týdnů jsem pomalu začala vnímat souvislosti. Ne každý člověk stojící na útesu přemítá, kolik lidí skočilo dolů. Ne každý by se nejraději rozbrečel, když vidí místnost plnou lidí s kávou v jednorázových kelímcích s plastovými víčky. Ne každý kontroluje zázemí lidí, se kterými má rande. A lítost nemusí být první reakcí, když dostanete svatební oznámení.

Po mnoha letech poslouchání příběhů o zneužívání, smrti, tragických nehodách a neštěstí, poté, co jsem viděla desítky fotografií z místa činu, ztracených dětí a deportovaných příbuzných, po návštěvách u těch, kterým jsem se snažila pomoct – jinými slovy, snažila se vydržet jejich utrpení – jsem nakonec pochopila, že vystavení traumatu jiných lidí mě změnilo na hluboké úrovni. Byla to osmóza: absorbovala jsem a naakumulovala trauma do té míry, že se stalo mou součástí a můj pohled na svět se změnil. Nakonec jsem zjistila, že jsem přišla do práce vyzbrojená planoucí vášní a obrovským zaujetím, ale měla jsem jen málo vnitřních zdrojů. Jak víte, je čas planutí, ale teplo a dlouhý žár udržuje uhlí. A já jsem uhlí neměla. Dlouho jsem dělala svou práci s velice malou schopností integrovat své zkušenosti emocionálně, kognitivně, spirituálně i fyzicky.

Než bych zůstala v kontaktu se srdcem, které se znovu a znovu lámalo kvůli tomu, čeho jsem byla svědkem, začala jsem budovat zdi. V mém případě to znamenalo narůstající domýšlivost. Neznala jsem pokoru, kterou všichni potřebujeme, abychom si poctivě přiznali své vnitřní prožívání. Než bych si připustila vlastní bolest a bezmoc tváří v tvář věcem, nad kterými nemám kontrolu, vztekala jsem se nad možnými vnějšími příčinami. Zostřila jsem kritiku systémů a společnosti. Byla jsem víc dogmatická, umíněná a netolerantní k názorům ostatních než kdykoli předtím. Netušila jsem, že by můj hněv mohl fungovat jako součást štítu proti tomu, co jsem prožívala. Neměla jsem potuchy, že jsem tak zažehnávala bolest nebo že jsem byla potajmu zděšená. Co když nedokážu udržet svůj život pohromadě, pokud ztratím své dlouhodobé přesvědčení, že by všechno ve světě mohlo být dobré, kdybychom jen mohli udělat tu správnou věc? Aniž bych si to uvědomila, tato zapálená cesta mě zavedla do nepřehledné divočiny. Byla jsem vyčerpaná a žíznivá, bez emoční a fyzické podpory, kterou jsem potřebovala, abych mohla pokračovat dál.

Mohla jsem prohlédnutí na útesu ignorovat. V oborech, kde pracuju, je historicky a plošně udržované přesvědčení, že pokud jsi dostatečně odolný, v pohodě a oddaný své práci, budeš pokračovat. A člověk to absorbuje: péče o sebe je pro slabochy. Toto přesvědčení jsem ve velké míře internalizovala. Jakmile jsem však zjistila, že tento způsob vyrovnání se s vystavením traumatu má na můj život hluboké dopady, nedokázala jsem dále pracovat s původním nasazením.

Místo toho jsem začala dělat změny v dlouhodobém horizontu. Věděla jsem, že pokud chci přinést své schopnosti, vhled a energii do práce, do rodiny, do komunity a také do vlastního života, musím změnit směr. Musela jsem se naučit jinak navigovat směr svého života. Za prvé, musela jsem převzít odpovědnost za dopady vystavení traumatu, které jsem si na sobě uvědomila. Za druhé, musela jsem se naučit, jak si vytvořit prostor pro vnitřní prožívání – vytvořit si prostor uvnitř, abych se uzdravila a objevila, co bych potřebovala k tomu, abych mohla pokračovat na této cestě. Musela jsem najít nějaký způsob, jak snášet vystavení traumatu, aniž bych se vzdala své schopnosti žít naplněný život. Potřebovala jsem nový významový rámec – koncept, který jsem nakonec nazvala provázení traumatem.

Seung Sahn, zakladatel školy zenu Kwan Um, jednou řekl: „Velká cesta je snadná. Jediné, co musíš udělat, je, že se vzdáš všech svých představ, názorů a preferencí.“ Podle jeho rady jsem se opět začala propojovat sama se sebou. Naučila jsem se, jak být upřímná v tom, jak a co dělám v každém okamžiku. Sedla jsem si k nohám mnoha skvělých učitelů, lékařů, léčitelů, brilantních myslí a mých blízkých. Požádala jsem o pomoc. Začala jsem si opět všímat divoké krásy přírody. Snažila jsem se naučit všechny lekce, kterým nás učí nekonečné střídání krásy a brutality v přírodě a dává nám možnost procítit vzácnost života. Zavedla jsem každodenní praxi, která mi umožnila zůstat přítomna v životě i práci tak, abych se cítila dobře. Umožňuje mi pracovat s integritou a co nejlíp podle mých schopností.

Nakonec jsem zjistila, že k neustálému vykonávání práce i dlouho po tom, co jsem už nebyla schopna být se svými klienty nebo se sebou, mě motivovalo ego. Během let jsem postupně rozpouštěla své masky a do hloubky jsem pochopila, jakou daň si od nás osobně i profesionálně bere práce s trpícími lidmi. Hloubka, rozsah a příčiny jsou pro každého jiné. Ale fakt, že jsme zasaženi utrpením jiných a naší planety, že máme reakci na vystavení traumatu, je univerzální.

Reakce na vystavení traumatu se jen pomalu dostává do povědomí jako větší téma společnosti. Doposud to byla záležitost jen několika jednotlivců. Poprvé byla rozpoznána teprve nedávno (v roce 2006), a to u rodinných příslušníků lidí přeživších holokaust a u partnerů válečných veteránů. Až nedávno se na ni ve větší míře zaměřili také výzkumníci, kteří se pokoušejí zmapovat její širší sociální dopady. Budu citovat jeden příklad:

Podle článku v Newsweeku z března 2007 bylo v interní poradní zprávě americké armády ohledně zdravotní péče o oddíly v Iráku v roce 2006 uvedeno, že 33 % behaviorálních zdravotníků, 45 % specialistů na primární péči a 27 % kaplanů popsalo zvýšenou nebo velmi zvýšenou „únavu z ošetřování“. Článek byl ukončen necitlivým prohlášením: „Teď se veteráni po návratu domů musí potýkat ještě s dalším následným poškozením: traumatizovaným ošetřovatelským personálem.“

V roce 2007 byl na CNN.com zveřejněn článek Andrea LeRoy, M.D., nazvaný: „Vyčerpání a hněv z ošetřování mají konečně jméno.“ Začíná: „Staráte se o někoho v rodině s chronickou nemocí nebo demencí? Cítili jste depresi, hněv nebo vinu? Je vaše zdraví horší od doby, kdy jste převzali zodpovědnost za péči? Pokud je vaše odpověď ano alespoň na jednu otázku, možná trpíte stresem ošetřovatele.“ V článku najdete výsledky průzkumu Americké akademie geriatrických psychiatrů, že jedna ze čtyř rodin ve Spojených státech se stará o někoho staršího padesáti let. Výhledově bude tento počet dramaticky stoupat, jak populace v Americe stárne. Zdrojem dalších údajů je profesor geriatrické psychiatrie Peter Vitaliano z Univerzity Washington a specialista na péči. Hlásí, že mnoho ošetřovatelů a poskytovatelů péče trpí vysokým krevním tlakem, cukrovkou, oslabeným imunitním systémem a dalšími symptomy, které mohou být spojeny s dlouhodobým vystavením zvýšeným hladinám stresových hormonů. Bohužel, mnozí „nevyhledají pomoc, protože nezjistí, že mají rozeznatelné příznaky,“ stojí v článku. Dále Vitaliano vysvětluje: „Poskytovatelé péče jsou obvykle natolik ponoření do své role, že zanedbávají péči o sebe.“ Článek cituje online konverzace poskytovatelů péče, kteří přiznávají, že v takovém emočním stavu je těžké plně se věnovat svým nejbližším.

I když se v současnosti většina výzkumů věnuje dopadům vystavení traumatu u těch, kteří jsou svědky utrpení lidí, víme, že reakce na vystavení traumatu je zásadní i pro lidi, kteří jsou svědky tragédií postihujících jiné živočišné a rostlinné druhy. Jsou mezi nimi veterináři, ochránci zvířat, biologové a ekologové. Nemůžeme ignorovat narůstající množství informací o zásadních vlivech vystavení traumatu mezi lidmi v předních liniích ekologického hnutí – bojovníků, kteří se pokoušejí zastavit globální oteplování a těch, kteří se zoufale snaží tváří v tvář ohromným ztrátám zabránit vymírání bezpočtu druhů rostlin a zvířat.

Pionýři tohoto výzkumu pojmenovali zkušenost vystavení bolesti druhého různě. V této knize to nazveme „odezva na vystavení traumatu“. Charles Figley používá termíny „únava soucitu“ a „sekundární posttraumatická porucha“. Laurie Anne Pearlmanová, Karen W. Saakvitneová a I. L. McCann nazývají proces „zástupná traumatizace.“

Zde začleníme reakci na vystavení traumatu do širšího rámce: provázení traumatem. Já to vidím tak, že provázení traumatem zahrnuje celou debatu o tom, jak jsme se dostali k této práci, jak nás ovlivňuje, jaký jí dáváme smysl a jak se učíme ze svých zkušeností. Ve slovníku je provázení definováno jako „starostlivá a zodpovědná správa něčeho, co je svěřeno do péče.“ V současnosti se tento termín používá ve spojení se zachováním a řízením přírodních zdrojů. V lednu 2000 v časopise Journal of Agricultural and Environmental Ethics definoval Richard Worrell a Michael Appleby provázení jako starání se „takovým způsobem, který vyváženě bere v úvahu zájmy společnosti, budoucích generací a jiných druhů stejně jako osobních potřeb a akceptuje signifikantní zodpovědnost vůči společnosti.“

Když mluvíme o traumatu z pohledu provázení, uvědomujeme si, že nám byly svěřeny příběhy lidí a jejich životy, prospívání zvířat a zdraví naší planety. Chápeme, že to je veliká čest i ohromná zodpovědnost. Víme, že jako průvodci vytváříme prostor a ctíme strádání a utrpení druhých, ale zároveň na sebe nebereme jejich bolest. Staráme se o druhé podle svých nejlepších schopností, aniž bychom jejich cestu považovali za svou. Zacházíme s naším prostředím s integritou a nenecháme se odradit zločiny současné globální klimatické krize. Rozvíjíme a udržujeme dlouhodobou strategii, která nám umožňuje zůstat celistvými a nápomocnými druhým a okolí i uprostřed velkých výzev. Účastnit se provázení traumatem znamená vždy pamatovat na to, že možnost odpovídat na volání o pomoc je posvátná a je to také privilegium. Znamená to zachovat si tu nejvyšší etiku, integritu a zodpovědnost při každém kroku na naší cestě. V této knize se pokusím vybavit čtenáře smysluplným návodem, jak se stát průvodcem traumatu.

Esejista E. B. White jednou napsal, že americký přírodovědec, filozof a spisovatel Henry Thoreau byl „tažen dvěma mocnými a protichůdnými silami – touhou užít si svět a nutkáním svět uspořádat.“ Tato kniha je určena všem, kteří se snaží, aby byl život únosný a plný naděje a aby se svět stal lepším místem, a všem, kteří jsou v této snaze vystaveni strázním, bolesti, krizi, traumatu nebo utrpení jiných živých bytostí nebo samotné planety. Je určena všem, kteří si sami všimli, že už nejsou stejnými lidmi, jako bývali, nebo kterým jejich rodina, přátelé, kolegové nebo mazlíčci řekli, že se změnili.

Pokud i jen pár čtenářů této knihy rozšíří kapacitu pro provázení traumatem, můžeme čekat větší nebo menší výsledky, které přesáhnou jednotlivé osoby a ovlivní organizace, hnutí, komunity a nakonec i společnost jako takovou. V první části píšu o tom, co je provázení traumatem a jak můžeme nastoupit cestu změny. A protože prvním krokem k nápravě je vždy pochopení, co nefunguje, věnovala jsem druhou část mapování naší reakce při vystavení traumatu. Mnoho čtenářů se může polekat, jak dobře už ve skutečnosti znají 16 varovných signálů uvedených ve čtvrté kapitole. I kdybyste je nepocítili na sobě, určitě je rozeznáváte u jiných.

„Obávám se, že nemoc, kterou jsi chytla, se nazývá LIDI.“

Jak unikneme stažení a utrpení, které často doprovázejí reakci na vystavení traumatu? V třetí části uvádím pár všeobecných doporučení a hluboké prozkoumání důležitosti zůstat v přítomném okamžiku. Ve čtvrté části nabízím Pět směrů. Je to návod, v němž jsou společně s osobním zkoumáním uvedeny i praktické rady, které mohou rozšířit naši schopnost pečovat o sebe, ostatní a o planetu. Začlenila jsem tam několik krátkých cvičení, která můžete vyzkoušet při rozvíjení své denní praxe. V knize se setkáte s profily inspirujících lidí, kteří se vám možná dost podobají. Jsou hluboce oddáni snaze vyrovnat se s těžkostmi i radostmi, které jim jejich práce přináší. Jak se budeme seznamovat s cestou průvodců traumatem, posvítíme si také na širší souvislosti, ve kterých se setkáváme s utrpením. Ponoříme se do tématu, jak se laskavě a zodpovědně starat o to, co nám bylo svěřeno.

Tato kniha nám připomíná, abychom si vždy uvědomovali, že při každém kroku v životě máme na výběr. Vybíráme si vlastní cestu. Můžeme něco změnit i bez utrpení. Můžeme dělat smysluplnou práci takovým způsobem, který je vhodný pro nás i pro ty, kterým pomáháme. Můžeme si užívat světa a zároveň ho usměrňovat. Můžeme odkázat světu dědictví, které obsahuje naši nejhlubší moudrost a největší dary místo zatížení zápasem a zoufalstvím.

Jako autorka této knihy si myslím, že jsem neobjevila nic nového. Možná spíš připomínám učení, která znali lidé z různých kulturních a duchovních tradic po tisíciletí. Indiánská tradice učí, že děti vstupující do tohoto světa vědí všechno, co potřebují k životu, ale nároky žití v našem zmateném světě způsobí, že zapomenou na vnitřní moudrost. Stráví život tím, že se snaží vzpomenout si na to, co už jednou uměly. (Někdo říká, že to je důvod, proč mají staří lidé a velmi malé děti tak magické propojení: jeden je v bodě návratu, ze kterého se ten druhý právě vynořil.) Cílem této knihy je, milý čtenáři, vést tě na tvé cestě domů, k sobě. Všechna moudra, se kterými se v ní setkáš, už dávno znáš. Tato kniha ti je jen připomene.

ČÁST PRVNÍ

Co je provázení
traumatem

1. kapitola

Nová vize společné práce

Kniha Provázení traumatem je určena sociálním pracovníkům, ekologům, učitelům, hasičům, lékařskému personálu, policejním důstojníkům, domácím ošetřovatelkám, vojenskému personálu, pracovníkům s domácím násilím, biologům, ošetřovatelům v útulcích pro zvířata, mezinárodním záchranářům, aktivistům za sociální změny, těm, kteří se starají o zestárlé rodiče nebo malé děti, zkrátka každému, kdo se setkává s utrpením, bolestí a krizí u jiných lidí nebo na naší planetě. Je to přístup, který funguje stejně, ať se setkáváme s traumatem bijícím do očí nebo nenápadným, náhlým nebo dlouhotrvajícím, izolovaným nebo obnoveným traumatem, traumatem známým široké veřejnosti nebo traumatem sotva vnímaným. Naše doprovázení traumatem je ovlivněno naším záměrem, když jsme si vybírali svou práci, ale nemusí jím být omezeno. Je ovlivněno naší filozofií o významu pomoci druhým, stylem našeho pečování a každodenními volbami, jak žijeme svůj život.

Doprovázení traumatem není jen idea. Může být definováno jako každodenní praxe, pomocí které se jednotlivci, organizace a společnost vztahují k útrapám, bolesti nebo traumatu zažívanému lidmi, jinými živými bytostmi nebo samotnou planetou. Ti, kteří jsou na jedné lodi při provázení traumatem, věří, že jak radost, tak i bolest jsou životní realitou a utrpení je možné transformovat do smysluplného růstu a uzdravování, kdy dokonce i při velkém utrpení je kultivovaná a udržitelná kvalita přítomnosti.

Doprovázení traumatem nás vyzývá, abychom se do kontaktu s útlakem a traumatem (ať už v naší práci nebo v osobním životě) dostali s péčí, zájmem a zodpovědným přístupem k těm, kteří jsou v nesnázích. A zároveň abychom neinternalizovali cizí nesnáze, ani je nepovažovali za své. Průvodci traumatem věří, že pokud máme zmenšit utrpení lidí i planety v dlouhodobém měřítku, musíme reagovat i na ty nejnaléhavější lidské i přírodní situace udržitelným způsobem a se záměrem. Rozvíjením hlubokého uvědomění, že když pečujeme o ostatní a svět kolem nás, musíme pečovat také o sebe, můžeme eticky zvýšit náš potenciál a s integritou pracovat na změnách pro generace, které přijdou.

Odměna za tuto praxi je zřejmá, ale je to také velká výzva. Efektivní doprovázení traumatem po nás může požadovat zvážení některých našich hluboce zakořeněných názorů o našem životě a práci. Mnoho z nás může ve skrytu nebo otevřeně věřit, že oddanost práci může být měřena naší ochotou udělat se sebe mučedníka. Může stát hodně velké úsilí osvojit si chování nebo způsoby myšlení, které vzdorují tomuto vnitřnímu přesvědčení, i když víme, že změny jsou pro naše dobro a zdraví a jsou absolutně nevyhnutelné.

Praxe provázení traumatem od nás vyžaduje vysokou úroveň vědomí. Proto si myslím, že je důležité představit základní práci pro proces sebetransformace a vysvětlit můj záměr, když volám po novém přístupu k naší společné práci.

Nejdůležitější technikou v doprovázení traumatem je učení zůstávat plně přítomný ve svém prožívání bez ohledu na to, jak je těžké. Americký esejista a básník Ralph Waldo Emerson jednou řekl: „Při bruslení na tenkém ledě bezpečnost spočívá v rychlosti.“ Náš cíl je opačný. Když přijedeme na děsivé místo, měli bychom zpomalit natolik, abychom mohli zjistit, co se v nás děje. Je třeba být „přítomen“ se sebou. Což je aktivita, kterou můžeme považovat za stejnou jako být „všímavý“. Jon Kabat-Zinn je vědec, autor a učitel, který rozsáhle psal o používání meditace v medicíně. Podle něj můžeme definovat všímavost jako „schopnost být určitým způsobem pozorný, se záměrem, v přítomném okamžiku a bez posuzování.“ Doktor, výzkumník a učitel Daniel Siegel popisuje všímavost jako „být si vědom svého uvědomování a věnovat pozornost svým záměrům.“

„A v tomto bodě schůze bych rád přesunul vinu ze sebe na někoho jiného.“

Když začnete s pozorováním sama sebe, buďte fascinováni, zaujatí a v žádném případě nebuďte kritičtí. Vyhněte se myšlení v termínech správný nebo špatný, dobrý nebo zlý, patologický nebo zdravý. Když se odkláníme od zvykového dualistického myšlení, můžeme zaujmout vnitřní postoj podobný tomu, který by doporučil trenér běžci, když trénuje na maratónský běh: „Otevři hrudník, spusť ramena a uvolni čelist.“ Pokud to uděláme, budeme schopnější udržet odstup od zkoumání sebe.

Dotazování můžeme formulovat třeba takto: Když jsem vystaven utrpení v jednom okamžiku nebo dlouhodobě, je zde možnost, že tím budu ovlivněn? To je vše. Žádné závěry, posuzování, žádné obrany – jen zvídavost. Ptáme se: „Jsem jiný, než jsem býval, a jak?“ Když si začneme uvědomovat změny, může nás to povznést a přiblížit k našim hodnotám. Někdy nám naše zjištění přinesou pocity odcizení, hněvu nebo zmatku.  Pokud použijeme  zvídavost jako nástroj, můžeme pozorovat změny v sobě, ve vztazích i práci. Duchovní Soto zenu Suzuki Roshi řekl: „Všechno v tobě je dokonalé, a mohl bys udělat ještě pár vylepšení.“

Při zkoumání reakce na vystavení traumatu je nejdůležitější zachovat soucit k sobě a druhým. To je základ pro široký rozsah strategií, které jsme možná vyvinuli vědomě nebo nevědomě při zápasu s traumatem, jehož jsme byli svědky v našich životech nebo v práci. Na tyto reakce se podíváme podrobněji v druhé části. Čím víc se snažíme ochránit tím, že nejsme plně přítomní tomu, co se odehrává v našich životech, tím víc pociťujeme účinky vystavení traumatu. Když to uvážíme a přijmeme, nebudeme ztrácet čas v sebepodceňování nebo obviňování druhých. Buďte tak otevření srdcem i myslí, jak můžete. Když ztratíme soucit, naše kapacita myslet a cítit se začíná snižovat. Abychom mohli jít po této cestě co nejlépe, potřebujeme bohaté myšlení i cítění. A čím víc se můžete při čtení těchto kapitol v duchu smát, tím líp.

Chtěla bych, abyste si pamatovali, že ve světě se pro nás nemusí zlepšit nic, abychom transformovali své prožívání života. Možná je těžké to přijmout, pokud se věnujeme nápravě společnosti na mnoha úrovních a přemýšlíme o naší práci v souvislosti s právem, rovností a svobodou. Možná máme pocit, že pokud se zaměříme na sebe, vzdáme se své mise. Pravdou je, že nemáme moc nad mnoha věcmi v našich životech, ale můžeme mít kontrolu nad tím, jak ovlivňujeme a jsme ovlivněni situacemi od jednoho okamžiku k druhému. Pokud dovolíme, aby naše štěstí a pocit úspěchu závisely na věcech zvenčí, budeme čekat na vnitřní pohodu donekonečna. Například: „Když můj šéf odejde, budu se cítit líp.“ „Když dostaneme víc darů, všechno půjde snadněji.“ „Kdybych dokončil svůj výzkumný projekt, byl bych šťastnější.“

Mnoho tradic nás učí, že bez ohledu na vnější vlivy můžeme pouhou změnou úhlu pohledu určovat a přetvářet to, jak se cítíme, jak se díváme na svět a jak ho prožíváme. Můžeme se ptát: „Na co se soustředím?“ Když odložíme stranou své strachy a pouze pozorujeme, co se před námi odehrává, najdeme vždy něco, co můžeme ocenit. Oběť holokaustu Anne Franková ve svém deníku napsala: „Je úžasné, že nemusíme čekat ani jediný okamžik, abychom mohli začít zlepšovat svět.“

Hlavním principem této knihy je uvědomění, že si můžeme svou cestu svobodně vybrat. Kreslíme mapu, která nám pomůže s navigací na cestě k provázení traumatem. Čím více porozumíme tomu, kde se nacházíme, tím lépe si můžeme vybrat, kam půjdeme. Prvním krokem je zpomalit a zvážit, kde jsme teď. Když to uděláte, uvědomte si, že se můžete rozhodnout, kam budou směřovat vaše kroky s ohledem na práci, kterou děláte. Můžete se rozhodnout, jak se se ctí zapojíte do toho, co je před vámi. Takové záměry mohou dlouhodobě vést k udržení života, který má smysl a důvod.

Zřejmě se můžeme všichni ztotožnit se zkušeností, kdy se s námi pokoušeli komunikovat přátelé, rodina nebo zvířecí miláčci o tom, jak jsme se změnili. A možná všichni víme, že z různých důvodů to může vytvořit dynamiku obrany nebo nepřátelství, když to slyšíme od druhých. Pokud se postavíme výzvě uvědomit si svou proměnu, budeme se chovat zodpovědně nejen k sobě, ale i k druhým. Kdybychom si empaticky naslouchali a položili tak základy vnitřní práce se sebou, možná bychom byli schopni slyšet obavy druhých, jejich odezvu a reflexi otevřeněji.

I když nám provázení traumatem říká, že máme na výběr, kam zaměříme svou pozornost, neznamená to, že si nasadíme masku se šťastným výrazem. Tento přístup vyžaduje, abychom přijali paradox: pokud chceme skutečně poznat radost, nemůžeme si dovolit odpojit se od prožitků bolesti.

Víme, že pokusů o utajení důkazů o utrpení ve světě bylo hodně. Během genocidy ve Rwandě se Tutsiové zoufale pokoušeli upoutat zájem mezinárodního společenství, ale jejich situace byla často opomíjena ve prospěch méně komplikovaných případů. V důsledku vraždění mnoho lidí vyjádřilo hrůzu nad tím, že lidé dokážou páchat a trpět tolik násilí, aniž by jejich příběhy pronikly do povědomí světového společenství. V titulcích místo samotného utrpení zazněla otázka: „Jak mohlo takové násilí projít nepovšimnuto?“

Mnoho pracovníků z přední linie, kteří tlumí trauma a přinášejí sociální a environmentální změny chápe, že dosvědčení, šíření příběhu a správná akce jsou naše nejdůležitější úkoly. Ale jak ho dosvědčíme a co je správná akce? Při řešení těchto otázek jsme často konfrontováni s volbami, které v nás vzbuzují muka a zahlcení. Na jakou realitu bychom se měli soustředit? Měli bychom se soustředit na samotné trauma? Měli bychom se soustředit na hrdinství žen, mužů a dětí, kteří stále trpí? Měli bychom se soustředit na ekonomické, environmentální a politické praktiky, minulé i současné, které vytvořily příznivé podmínky, v nichž vzkvétá násilí a destrukce? Nebo bychom se měli soustředit na úžasnou schopnost lidí přežít, pomáhat, milovat a kát se? Pokud vybereme špatně (nebo ještě hůř, pokud bude naše pozornost rozptýlená), o kolik víc utrpení projde nepovšimnuto?

Není lehké najít na tyto otázky odpovědi. I když se snažíme dospět k použitelné odpovědi, objevují se složitější filozofické otázky. Je to palivo, které pohání práci teologů, umělců, politiků, léčitelů, básníků a aktivistů po tisíciletí. Téměř každý, kdo přemýšlí o vztahu pomáhajícího k člověku, jenž jeho pomoc potřebuje, a ke světu, který tuto potřebu vyvolal, si vytvoří vlastní teorii.

Utrpení samozřejmě často projde nepovšimnuto a bez zájmu. Ale lidé, kteří v zaměstnání pomáhají trpícím nebo napravují svět, aby utrpení předešli, musí nějak smířit svou radost – autentický zájem a potěšení v životě – s nevyvratitelným faktem utrpení ve světě.

Někdy možná dospějí k závěru, že cítit štěstí nebo potěšení je zrada bezpočtu lidí, bytostí a míst na planetě, která prožívají těžké období. Mohou se chovat, jako by jediná cesta, jak vyjádřit solidaritu s jakýmkoli utrpením, znamenala trpět sám. Dokonce i pro mnoho skvělých a zodpovědných lidí s dobrým záměrem může být škála nemocí, těžkostí a bolesti na individuální až globální úrovni zahlcující. Lidé s pocitem bezmoci mohou věřit, že nelze nic udělat, jen sklopit hlavu a doufat v to nejlepší.

Někde mezi internalizací etiky mučednictví a ignorováním probíhající krize leží rovnováha, kterou musíme najít, abychom mohli pokračovat v práci. Čím častěji nacházíme tuto rovnováhu, tím větší jsou naše šance dosáhnout udržitelnost praxe provázení traumatem.

Moje práce s provázením traumatem začíná u každého jednotlivce. Tento důraz vychází z mého osobního přesvědčení potvrzeného životní zkušeností, roky studia a profesionální praxe, že naše kapacita pomáhat ostatním a životnímu prostředí je největší, když jsme ochotni, schopni a rozhodnuti nechat si pomoct. Politický a duchovní vůdce Indie a nezávislého hnutí Gándhí řekl: „Buď změnou, kterou chceš vidět ve světě.“

Když říkám, že každý z nás by měl převzít zodpovědnost za to, že je průvodce traumatem, neznamená to, že je v tom sám. Tato kniha nemá na mysli přístup „vytáhni se nahoru za tkaničky sám“, když se vyrovnáváme s následky vystavení traumatu. Naše schopnost efektivně pracovat jako průvodci traumatu je přímo ovlivněna organizacemi, pro které pracujeme, a také systémy a postoji, které ve společnosti převažují. Každý větší systém má závazek k lidem, kteří ho uvedli v činnost a také k lidem, kterým slouží.

„Promiň, já tady pořád jen mluvím, a ještě jsem se tě ani nezeptal, jaké to je uvíznout v pasti.“

Současně si musíme uvědomit, že při vytváření organizací a sociálních systémů, ve kterých fungujeme, je nám přiřazena určitá role. Trauma vytváří vlny stejně jako kámen hozený do klidného jezera. Počáteční trauma způsobuje následky, které se šíří téměř donekonečna. Zasahuje a má dopad na mnoho lidí, kteří nezažili tu prvotní ránu. Vlny šoku se brzy přenesou od individuálních pečovatelů dál a ovlivňují organizace a systémy, ve kterých pracujeme, a nakonec i celou společnost. Škody způsobené odezvou na vystavení traumatu se takto rozšiřují. Stejně se však šíří i prospěšný vliv provázení traumatem.

Jednotlivci, organizace a instituce mohou bezděčně reagovat na vystavení traumatu způsobem, který nedovolí úplnou realizaci poslání pomáhat. Pokud mají nedostatek zdrojů a nástrojů k realizaci cílů, mohou nakonec spíš zvětšovat nouzi svých klientů a obtíže pracovníků.

To samé platí i na sociální úrovni. Větší systémy mohou také přispívat k utrpení, i když se ho snaží zmírnit. Ve Spojených státech amerických můžeme tuto dynamiku pozorovat na příkladech tak různorodých jako je zdravotnický průmysl a právní systém. Zdravotnický průmysl měl původně snižovat utrpení, ale místo toho zvětšuje trauma u pacientů, pracovníků i organizací, které s nimi spolupracují. Podobně může spolupráce se soudními orgány nebo svědectví u soudu neúmyslně zvýšit utrpení obětí zločinu. Když jsem se podívala na poučení z vlastní bohaté zkušenosti v organizacích, zjistila jsem, že občas jsem byla spíš součástí problému, i když jsem chtěla být součástí řešení.

To je někdy těžké přiznat. Do těchto systémů jsme hodně investovali. Ale pokud zkoumáme provázení traumatem, musíme být ochotní přiznat, že v organizacích, institucích a sociálním systému jsou výrazné vady. Tyto nedostatky ovlivňují nás i to, jak děláme svou práci. V další kapitole se budeme více věnovat třem úrovním provázení traumatem. I když není možné vzhledem k rozsahu tématu v této knize důkladně prozkoumat organizační a sociální sítě naší práce, všechny diskuse o osobní změně jsou zasazeny do kontextu širšího rámce organizací a systému.

Pokud chceme přispět ke změnám, které v našich agenturách, komunitách a společnostech zoufale potřebujeme, musíme nejdříve rozvinout schopnost být přítomen se vším, co se děje, zůstat ve svém středu a být schopen udržet vlastní integritu. Pro mnohé to znamená denní praxi „starat se o své,“ jak říká zpěvák a sociální aktivista Stevie Wonder. Naším cílem je dosáhnout místa, kde můžeme žít svůj život s integritou a etikou – den za dnem a v každé situaci. Čím víc se nám to bude dařit, tím jasnější bude naše cesta na všech úrovních provázení traumatem.

2. kapitola

Tři úrovně provázení traumatem

Nevládnu žádné říši, Gondorské ani jiné, velké nebo malé. Moje starost jsou ale všechny hodnotné věci, které jsou v nebezpečí ve světě, jak nyní stojí. A já, já ve svém úkolu docela neselžu, i kdyby Gondor zanikl, jestliže touto nocí projde vůbec něco, co ještě může vyrůst do krásy, nést plod a znovu rozkvést v příštích dnech. I já jsem totiž správce. To jsi nevěděl?

Gandalf, J. R. R. Tolkien,
Pán prstenů: Návrat krále (Mladá fronta, 1992)

Na následujících stránkách budeme zkoumat některé způsoby, jak je utrpení udržováno na individuální, organizační a sociální úrovni. Reakce na útrapy lidí, zvířat a naší planety, což je odezva na vystavení traumatu, se mohou manifestovat velmi různorodě na každé z těchto tří úrovní, ale vždy je přítomné rizikové chování, které nedopatřením zvětšuje bolest a utrpení z přímého traumatu. Když si to budeme uvědomovat, můžeme pochopit potenciál a význam přístupu provázení traumatem. Při čtení této knihy mějte, prosím, na paměti všechny tři úrovně. Pokud dokážeme změnit sebe, máme potenciál změnit svět.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Provázení traumatem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.