Helga Hošková-Weissová

Nikdo

nás nečekal

Vzpomínky malířky,

která přežila holocaust

JOTA / 2020

© Helga Hošková c/o DILIA, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-827-2

Památce mých drahých rodičů

Zvláštní poděkování synovi Jiřímu Hoškovi

za technickou pomoc a trpělivost při realizaci této knihy.

Citáty z památníčku Helgy Weissové:

„Snad bylo zapotřebí časů zlých,

abychom si dovedli vážit těch krásných.“

Frieda

„Vzpomínka jediný jest ráj,
ze kterého nemůžeme být vyhnáni.“ Jean Paul (1763–1825)

Eva

„Hodiny utrpení zapomeň, ale čemu tě naučily, nikdy!“

Francka

Předmluva

Ve druhé polovině sedmdesátých let jsem chodil do Lidové školy umění U Santošky k paní učitelce Hoškové. Chodil jsem tam rád, paní Helga byla jedním z důležitých učitelů v mých formativních letech. O jejím životě jsem tehdy nevěděl nic, až teprve později mi scenárista Ruda Merkner řekl, kdo naše bývalá paní učitelka Helga Hošková-Weissová je a čím prošla.

V sedmdesátých letech se ještě na pionýrských táborech vyprávěly příšerné vtipy o Židech, za což nás nikdo z dospělých nikdy nenapomenul. „Stát Izrael“ – to mělo znít stejně ďábelsky jako třeba „Pavel Tigrid“. Filmy Transport z ráje nebo Démanty noci se nesměly promítat a knížky jejich scenáristy Arnošta Lustiga byly zakázány a vyřazeny z knihoven.

Až o nějakých deset let později jsme mohli vidět i Radokovu Dalekou cestu nebo Obchod na korze Kadára a Klose a dozvědět se i ve škole a v kině něco o osudech, o kterých jsem do té doby slyšel jen doma. Jako třeba o Pavlu Müllerovi a jeho bratrech, Otovi a Fredovi, kteří bydleli v naší ulici. Pavel byl kamarád mojí mámy, narodili se stejný den. Oba Pavlovi starší bratři zemřeli v lednu 1945 v koncentračním táboře v Litoměřicích (továrna Richard), čtrnáctiletý Pavel pak 30. ledna 1945, během pochodu smrti z Osvětimi do Mauthausenu. Všichni předtím prošli Terezínem.

Dnes mám dceru Toničku přesně ve věku, kdy šla Helga Weissová do transportu, ze stejně nesmyslných a zvrácených důvodů jako kluci Müllerovi. Tonička zrovna čte komiks Maus a ptá se nás, co je to sebevražda, zatímco já čtu vzpomínky své paní učitelky, kterou jsem poznal ve dvanácti letech a o jejím životě jsem tehdy nevěděl nic. Čtu vzpomínky láskyplné tam, kde vzpomíná na své rodiče. Na tatínka, který jí poradil, ať maluje, co vidí. Jednou mi Pepi Lustig vyprávěl, jak se zeptal „fotra“ Arnošta, proč celý život píše o Auschwitzu, když tam byl jenom dva měsíce. „Protože tvůj děda, Pepi, tam byl jenom dva dny.“

Obrázky Helgy a knížky jejího kamaráda z dětství v Libni, spisovatele Arnošta Lustiga se staly svědectvím, které připomíná nejen jejich zavražděné tatínky, ale s nimi i statisíce dalších, kteří tam někde tehdy byli s nimi a nikdy se nevrátili. Je to vůbec představitelné?

A já si čtu o té malé holčičce, která stojí při československé hymně hrdě v pozoru ve své dětské postýlce, nic zlého ještě netušíc, a o pár let později její českoslovenští spoluobčané, hlavně ti, kteří se „tak báli o knedlíky“, neřekli ani slovo, když v prosinci 1941 šla tahle mladá vlastenka i s rodiči na nádraží Praha-Bubny.

Bál se každý, ale paní Helga vzpomíná také na ty dobré, statečné lidi. Třeba na Krumlovy, kteří nakonec ukrývali Hanku a Pavla, její panenky. Které ovšem „nebyly Židi“.

A čtu o dětském časopise Klubko. Vydával ho její Klub kruté odplaty, který ale nikdy žádnou, natož krutou, odplatu neuspořádal. Na rozdíl od kruté odplaty nové moci, která připravila novomanželům Hoškovým další strastiplné čtrnáctileté cestování za bratrem/švagrem a budoucí švagrovou do Leopoldova a dalších komunistických kriminálů. Aby jí nakonec přidal, snad jako zákusek, i léta zákazů vystavovat a cestovat.

A přesto vedle toho všeho svítí ze vzpomínek, které držíte v ruce, tolik důstojnosti a naděje, namalovaných barvami soucitu a lidské sounáležitosti. Protože, koneckonců, „člověk na ty poměry musí nějak reagovat“! Navzdory tomu, že z útulného bytu vašeho dětství zůstanou jenom dvě skoby na dětskou houpačku. Jako metafora pokračování. A také neumlčitelnosti paměti, ve které je naše naděje i memento.

Jan Hřebejk

To bylo před válkou. To bylo po válce. Mezitím byl holocaust.

Tak dělíme svůj život my, kteří jsme přežili.

Dospěla jsem do věku, kdy zapomínám, co se stalo včera, ale vzpomínky na věci dávno minulé se ozývají stále intenzivněji. Bylo by škoda, kdyby se zcela vytratily.

PŘED VÁLKOU

Jen skoby zůstaly

Žiji v bytě, ve kterém jsem prožila dětství. Ulice Pod Kotlaskou, kde bydlím, se dřív jmenovala Barákova. Dům je stejně starý jako já. Tehdy však dům i byt vypadaly úplně jinak. Rodiče byli prvními nájemníky, nastěhovali se do novostavby. Dům byl čtyřposchoďový, světle šedivý, měl masivní dřevěná vrata prosvětlená skleněnými dlaždicemi. Zvonky venku nebyly. Dům se na noc zamykal, klíče jsme neměli. Když chtěl někdo v noci vstoupit, musel zazvonit na domovníka a ten mu přišel otevřít.

V domě bylo deset stejných nájemních bytů, v každém patře dva. Rodiče si vybrali byt ve čtvrtém poschodí, protože byl nejsvětlejší. Do toho čtvrtého patra jsme stoupali po schodech pěšky. Snad díky tomu mám dosud zdravé srdce. Výtah byl zaveden teprve nedávno.

V přízemí byl jeden malý byt bez příslušenství se záchodem na chodbě. Domovníkův byt byl v suterénu, bydleli tam Kašparovi. Ti udržovali dům v čistotě. Denně utírali na zábradlí prach a vytírali schody. Každý týden leštili Sidolem mosazná držadla houpacích spojovacích dveří, obložení rohových částí zdí i cvočky na zábradlí, zametali před domem, v zimě seškrabovali a odhazovali sníh. Měli syna Vláďu, ten si sám na dvoře hrával na vojáka, běhal a křičel „Ratata bum“.

Schránky na dopisy u vchodu nebyly, listonoš poštu osobně předával nebo ji vhazoval do schránek upevněných na vstupních dveřích bytů. Topilo se v kamnech. Uhlí bylo uloženo ve sklepě, v zimě jsme tam měli uskladněny i brambory.

I byt vypadal jinak než dnes. Obývací pokoj, ložnice, kuchyň a malý pokojík pro služebnou s dveřmi na balkon. Později, když už jsme služebnou neměli, jsem tam měla hračky a na balkoně jsem si ráda hrála. V pokojích byly naleštěné parkety, v obývacím pokoji perský koberec, v ložnici předložky, které ručně utkal dědeček Ludvík. Na stěnách obrazy v ozdobných rámech. V rohu obývacího pokoje stála vysoká násypná kamna „musgráfky“. Topilo se v nich koksem. Byl tam velký kulatý stůl, polstrované židle, knihovna spojená s psacím stolem, který se dal zavřít sklápěcí deskou. U protější stěny, vedle vitríny s vystaveným porcelánem, jsme měli klavír.

V ložnici jsem spala společně s rodiči. Moje postýlka stála u okna, měla růžovou ochranou síť, na stěně nad ní byly rozvěšeny dřevěné vyřezávané figurky sedmi trpaslíků. Každý večer jsem ke spaní ukládala všechny panenky.

Pokoje jsou propojeny dveřmi, mezi nimi jsem měla houpačku. Skoby na její zavěšení jsou to jediné, co z našeho zařízení zbylo. Když Židé opustili své byty, všechno zařízení bylo odvezeno do skladišť, ze kterých si Němci, kteří se do těch bytů nastěhovali, vybírali, co se jim líbilo.

V kuchyni jsme měli kachlová kamna s plotnou a troubou, byl u nich přistaven truhlík s uhlím a vzadu bylo naskládané dříví, které se používalo na podpal. Plyn byl zaveden až mnohem později. Z kuchyně vedly malé dveře do spíže, říkali jsme jí špajzka.

V kuchyni byl jen vodovod s užitkovou vodou, pitná káranská voda tekla z kohoutku u sklepa. Pro tu jsme chodili se džbánem. Nádobí se umývalo ve škopku zasunutém v mycím stole. Voda se ohřívala na plotně. Druhá kamna stála v koupelně, v těch se jednou za týden ohřívala voda na koupání.

V kuchyni jsme dále měli kredenc, jídelní stůl, židle a šicí stroj, na kterém maminka pořád něco šila. Podlaha byla pokryta linoleem, stěny byly vymalovány dle tehdejší módy válečkem s květinovým vzorem, Pamatuji si, že malíř olemoval malbu obrázky slepice s kuřátky. To se mi moc líbilo. Útulnou atmosféru dotvářely záclonky, vyšívané dečky a ubrus.

Zachovala se moje kresba z raného dětství, kde jsem to všechno zobrazila. Už tehdy jsem malovala, co jsem viděla.

V koutě u kamen stálo štokrle, na kterém maminka občas odpočívala. To jsem okamžitě využila a vylezla jsem jí na klín, abychom se spolu pomazlily. Úzký, vřelý vztah mě s maminkou poutal po celý život. Dožila se osmdesáti čtyř let. Zemřela 11. listopadu 1990.

Ledničku, mrazák, mikrovlnnou troubu, pračku, televizi jsme neznali. Dnes mám byt vybaven praktickými spotřebiči, naučila jsem se užívat i počítač. Mám jediné přání – dožít ve svém pohodlí až do smrti.

*

V našem domě se vystřídalo mnoho nájemníků. Žili jsme ve shodě, charaktery se projevily až za války. Někteří se mi vryli do paměti víc než jiní.

V prvním patře bydlela ruská emigrantka, nijak jsme se nestýkali, ale 6. prosince 1941, v předvečer našeho nástupu do transportu, mi přinesla dárek – krabičku sardinek.

V přízemním bytě bydleli Menginovi. Za mobilizace pan Mengin narukoval do armády, paní Menginová seděla v krytu s kočárkem a chovala miminko. Brzy pak ovdověla, sama vychovala syna Venouška. Když mu bylo devatenáct, vracel se na motorce v noci domů, pospíchal k mamince, havaroval a zabil se.

Paní Menginová dožila opuštěná, sama. Když pak po ní likvidovali byt, všechen její skromný majetek vyházeli na hromadu za vraty u popelnic. Obnošené boty, šatstvo, porcelánový hrneček, košíček se šitím, fotografie. Byl to velice smutný pohled.

Nyní je dům zrekonstruován, navýšen o dvě podlaží, nastěhovali se noví nájemníci, mladí lidé, které ani neznám. Ze všech nájemníků jsem nejstarší. Také bych potřebovala rekonstrukci. Ven téměř nechodím, většinu času trávím doma. Vzpomínám na všechno a na všechny.

*

Mám doma spoustu drobných předmětů, hodnotných i bezcenných suvenýrů. Až budou po mně vyklízet byt, patrně všechny skončí na smetišti. Pro mne však znamenají vzpomínky na někoho blízkého či připomínku z cest. Vybavují se mi dávné zážitky a lidé, kteří prošli mým životem.

Ve staré intarzií vykládané krabici jsou uloženy fotografie. Snímky na vybledlém zažloutlém tvrdém papíru z doby, kdy jsem byla malá. Ani nevím, kde a jak se přes válku zachovaly. Některé tváře žel nedokážu identifikovat. Jména těch, které poznávám, jsem napsala na zadní stranu. Chci zaznamenat i jejich životy a osudy. Útržky z dětství skládám jako střípky do mozaiky. Jsou to bezvýznamné, leckdy úsměvné příběhy. Snad si je někdy přečtou moje vnučky. Mnohému se možná zasmějí. Sotva pochopí dobu, ve které jsem vyrůstala, stejně jako já nerozumím jejich dnešnímu světu. Mám pocit, že do něj už nepatřím.

Byli jsme tehdy šťastnější? Dospělí určitě měli také starosti. Rodiče však dokázali vytvořit láskyplný domov, ve kterém jsem se cítila v bezpečí. Vše jsem přijímala jako samozřejmost. Ocenit a vážit si dovedeme teprve toho, co jsme ztratili. Měla jsem šťastné dětství.

Moji nejbližší

Je mi líto, že neznám dokonaleji svůj rodokmen. Maminka mi často vyprávěla o svém dětství, o rodině a příbuzných. Ráda jsem to poslouchala, žel nic jsem si nezapisovala a mnohé jsem zapomněla. Dnes už není nikdo, koho bych se mohla ptát. Napíšu alespoň to málo, co vím z vyprávění, a zmíním se o příbuzných tak, jak mi utkvěli v paměti.

Rodina maminky

Prarodiče z matčiny strany byli Klára, rozená Ornsteinová a Ludvík Fuchsovi. Babička Klára pocházela z Hranic u Kutné Hory, dědeček Ludvík od Kolína. Jejich seznámení zprostředkoval, jak tehdy bylo zvykem, dohazovač – šadchen. Schůzka snoubenců se konala pod dozorem rodičů tak, že šli společně na vycházku, mladí vpředu, rodiče za nimi.

Otec Kláry, můj pradědeček Eduard Ornstein, měl v Hranicích obchůdek se smíšeným zbožím. Později se přestěhovali do Českých Budějovic, k nim pak Klára s dětmi jezdila na prázdniny.

Babiččin bratr Emil zemřel v útlém věku na záškrt. Když se narodila sestra Hermína, pradědeček Eduard byl nešťastný, že to není syn, chtěl proto spáchat sebevraždu. Dusil se prý v seně na půdě! Hermína zemřela ve dvaceti letech na španělskou chřipku. Tehdy mu to připomněli: „Pánbůh dal, Pánbůh vzal.“ Na památku po Hermíně se zachovala dečka, kterou si vyšívala do výbavy. Zůstala v ní i zapíchnutá jehla.

Konečně se narodil syn Arnošt. Moc dobře se neučil, ale vždycky chtěl být „velkým pánem“. To se mu skutečně podařilo. Vydělával dost peněz, oženil se s Olgou, která byla Rakušanka. Vedli velký dům, Olga se krásně oblékala, byla společenská, měli služebnictvo a auto, což tenkrát bylo dost výjimečné. Mluvilo se u nich německy. Jednou jsme k nim šli na návštěvu. Rodiče mě naučili, že musím pozdravit „Küss die Hand“, což jsem kategoricky odmítla. Zůstala jsem tvrdošíjně stát na schodech. Do bytu mě nedostali.

Arnošt (Erna) a Olga Ornsteinovi měli syna Heinze. Samozřejmě k němu měli vychovatelku. Byla s ním v dětském pokoji, Heinzovi bylo asi pět. Hrál si s dětskou flintou, chtěl se zblízka podívat, jak z ní vyletí špunt. Vystřelil si oko, měl potom skleněné. On i jeho rodiče zahynuli v koncentračním táboře v Polsku.

Pradědeček Eduard Ornstein byl velice šetrný. Prababička to řešila důmyslně. Když si pořídila novou zástěru, koupila vždy dvě stejné. Pradědeček si pak pochvaloval, jak je jeho manželka dobrá hospodyně, že jí ta zástěra tak dlouho vydržela. Když ovdověl, zůstal až do smrti u dcery – babičky Kláry. Pamatuji si na něj. Nosil sametovou čepičku – jarmulku a kouřil porcelánovou fajfku. Žil velice střídmě a dodržoval neměnný režim. Chodil pravidelně na procházku a v přesnou hodinu vyžadoval jídlo na stole. Porce jídla přísně odměřoval. Bylo třeba užívat drobné lsti. Na „gábl“ mu připravovali vajíčko. Když bylo na hniličku, snědl půlku. Když bylo smažené, udělali mu dvě, oddělil opět půlku, a snědl tak vajíčko celé. Po obědě si chvíli zdříml, šel se projít a v přesný čas přišel na svačinu. Přečetl si noviny, po lehké večeři odpočíval a včas šel spát. V neděli chodíval na oběd k synovi. Erna pro něj vždy poslal šoféra, on však odmítl nastoupit, autu nedůvěřoval. Ze Smíchova do Kaprovy ulice chodil pěšky.

Zemřel na začátku války, v roce 1941, je pohřben na Malvazinkách. Na pomníku jsou připsána jména syna Arnošta, snachy Olgy a vnuka Heinze.

Babička mi vyprávěla, jak chodila z Hranic do Zbraslavic do školy. Za každého počasí, bosa, boty nosila svázané přes rameno, aby šetřila podrážky. Obouvala se až před školou. Na celý den dostala patku chleba, ve vydlabaném důlku vložený kousek másla. Až do stáří spala vždy v nevytopeném pokoji. Přežila Terezín, nikdy nestonala. Dožila se osmdesáti čtyř let.

Dědeček Ludvík Fuchs uměl tkát krásné koberce. Dcerám Trudě a Ireně, mojí mamince, je utkal do výbavy. Před deportací Židé dávali do úschovy svůj majetek (koberce, porcelán, šperky i rodinné fotografie) nežidovským přátelům – árijcům. Říkali jsme tomu arizace. Po válce někteří ty věci neradi vraceli. My jsme měli štěstí na dobré přátele, téměř všechno nám vrátili, i maminčiny koberce, mám je dodneška.

Dědeček zemřel 3. února 1931, ve spánku ho ranila mrtvice. Bylo mu 51 let. Je pohřben také na Malvazinkách. Vedle něj je pochována babička, uložila jsem tam i maminku. Zbývá místo i pro mne. Na pomníku jsou připsána jména.

In memoriam:

Valerie Fuchsová

Gertruda a Arnošt Vrbovi

Jejich děti Josef, Karel a Blanka

Ti, kdo přežili holocaust, přidali jména zahynulých příbuzných na rodinné hroby. Na židovských hřbitovech je mnoho takových pomníků.

*

Babička Klára a dědeček Ludvík měli pět dcer: Martu, Trudu, Irenu, Vally a Friedu. Nějaký čas žili ve Vídni, Irena, moje maminka, se tam narodila. Živil je obchod, snad s koberci. Jenže dědeček onemocněl, babička nedokázala obchod udržet, tak o něj přišli. Žili pak v Praze, bydleli na Smíchově v Žižkově ulici, dnes se jmenuje ulice Jindřicha Plachty. Moc dobře se jim nedařilo. Vypukla první světová válka, dědeček musel narukovat. Po krátké dovolené se vrátil na frontu, babička zůstala těhotná se čtyřmi dětmi. Frieda se narodila na samém konci války, 14. října 1918.

Nejstarší sestra Marta měla v rodině privilegované postavení, nevím proč. Přisvojovala si právo rozhodovat a babička její rady respektovala. Marta měla určité výhody už odmalička. Všechny sestry dostávaly stejné jídlo, jen Martě babička kupovala navíc salám, protože měla ráda maso.

Když dědeček umřel, Frieda ještě chodila do školy. Dobře se učila, byla nadaná, učitelé radili, aby šla studovat. Ale Marta rozhodla, že musí začít vydělávat. Tak měla Frieda jen krátkou výuku v Bergmannově škole a nastoupila do zaměstnání ve Fantových závodech. Nikdy to Martě neodpustila.

Martin manžel Josef Polák pocházel z Řevnic u Prahy. Jejich dům sousedil s farou, naproti stál kostel. Když se vrátil z Terezína, pan farář zavolal přes plot: „Vítám vás, sousede.“

Pepa s Martou žili v Praze, do Řevnic jezdili na neděli k rodičům. Nechali u nich vlčáka, jmenoval se Rolf. Jak na kostele zvonily zvony, Rolf poznal, že je neděle, a rozběhl se na nádraží Pepovi naproti. V pondělí zalezl pod postel, nežral, truchlil.

Pepa hodně fotografoval. Jakmile Rolf uviděl fotoaparát, ochotně pózoval. Zachovala se jedna fotografie, na které jsem já s Rolfem.

I v Terezíně se Marta chovala sobecky. Jednou byl do ghetta propašován a předán tetě Martě balík určený pro celou rodinu. Ta rozdělila obsah do rodin, tedy na tři díly: ona s manželem Pepou, Frieda s manželem Jindrou a naše rodina – tatínek, maminka a já. Na stejný podíl jsme byli tři. Pak měla Marta asi špatné svědomí, proto přinesla ještě kolečko salámu, které prý dodatečně našla pod papírem. Na tuto příhodu jsme nikdy nezapomněli.

Marta s Pepou měli štěstí, až do konce války se udrželi v Terezíně. Pepa měl přístup k dokumentům, a tak po válce vydal výbornou dokumentární knihu Město za mřížemi. Díky němu se zachovaly moje kresby, deník i tatínkovy básně a novela I viděl Bůh, že je to špatné. Zachránil je tak, že je v Magdeburských kasárnách zazdil.

Původně Marta a Pepa nechtěli mít děti, báli se, protože Pepovi rodiče byli bratranec se sestřenicí. Jenže rodiče, bratr i sestra zahynuli, a tak Marta s Pepou chtěli mít rodinu. Martě bylo přes čtyřicet. První dítě zemřelo po porodu, byl to chlapec. Eva se narodila v březnu 1948. Provdala se za Jiřího Šika, syna ekonoma a politika Oty Šika, který v šedesátých letech proslul jako tvůrce hospodářských reforem. Po okupaci v roce 1968 byl komunistickým režimem odsuzován a šikanován, posléze emigroval do Švýcarska.

Aby nebyl spojován s otcem, přijal Jiří manželčino příjmení Polák. Neubránili se tím však politické perzekuci. Sledovali je na každém kroku. Celé dny seděl před domem v autě estébák a hlídal, kdo k nim přichází. Proto ani na svoji svatbu nikoho nepozvali. Byli oddáni na úřadě a po obřadu zašli do restaurace na oběd. Estébák se usadil k vedlejšímu stolu. Ještě v Praze se jim narodil syn Robin, ale jejich situace byla neúnosná. Byli donuceni s dvouletým dítětem opustit republiku. Usadili se v Berlíně, brzy se úspěšně uplatnili ve svém oboru. Evina matka, teta Marta, jejich odchod těžce nesla. Navštěvovala jsem ji často, někdy přišla ona k nám, ale vždycky jen na chvilku, pospíchala domů. Na naši otázku „Co doma děláš?“ odpovídala: „Sedím a pláču.“ Za čas už nebyla schopna se o sebe postarat. Zemřela v domově důchodců.

*

Teta Truda měla nervózní povahu. V rodině se jí proto občas smáli. Několikrát, ještě v míru, vyběhla na balkon nadýchat se vzduchu. Dusila se, cítila plyn. Nevím, jak by to vysvětlili psychologové. Já věřím na předtuchy.

Truda se provdala za Arnošta Vrbu. Ráda, hodně a dobře vařila. Věděla, že mám ráda maso, když jsme k nim přišli na návštěvu, vždycky mi ze spíže přinesla něco dobrého – salám, šunku, špek. Arnošt byl totiž zaměstnán na jatkách.

Moc si přála holčičku. Když byla těhotná, maminka mi prozradila, že má miminko v břiše. Do té doby, bylo mi skoro osm, jsem snad věřila, že chlapečky nosí čáp a holčičky vrána. Však mi také žertem říkali, že pigmentová skvrna, kterou mám kolem pravého kotníku, je od toho, jak mě vrána držela za nohu. Tehdy jsme dospívali pomaleji. Ale vrána k nim dlouho nepřiletěla, měli dva syny, Pepíka a Karla. Karel prodělal dětskou obrnu, měl kratší jednu nohu, kulhal.

Nakonec přišla přece jen dcera. Blanka se narodila 1. února 1938. Teta Truda se z ní radovala jen krátce. Do parku a na hřiště Židé už nesměli. Blanka si hrávala na Žižkově na kopci, dívala se odtud na projíždějící vlaky a moc si přála svézt se v jednom z nich. Protože Židé se směli vzdalovat od bydliště jen pár kilometrů, teta Vally koupila jízdenku a jely spolu z Wilsonova nádraží na Smíchov. Pak už jela Blanka vlakem jen dvakrát. Z Prahy do Terezína a z Terezína do Polska. Tam někde je naložili do aut, do kterých pustili výfukový plyn. Blance bylo pět let. Na její památku jsem dala své dceři Kateřině druhé jméno Blanka.

*

Teta Vally měla roztroušenou sklerózu. Jednou nakrátko oslepla, jindy jí ochrnuly nohy. Z toho se sice zotavila, ale byla v invalidním důchodu. Bydlela se svou matkou (mou babičkou) Klárou a s jejím otcem (mým pradědečkem) Eduardem. Vedla domácnost. Chodívala pomáhat v domácnosti i Trudě a nám. Měla jsem ji moc ráda. Rodina se strachovala, jak bude její choroba pokračovat. Zahynula v Osvětimi. Bylo jí málo přes třicet.

*

Frieda bývala veselá a vtipná, ráda se smála. Život však radostný neměla. Lásku a kratičké manželství prožila už za války. Manžel se jmenoval Jindřich Dörfler. Brzy po svatbě odjeli transportem do Terezína. Frieda zůstala v Terezíně až do konce války, díky ní se udržela v Terezíně i babička, protože ji měla připsánu na rodinné kartě. Uchránit manžela se jí však nepodařilo. Byl deportován z Terezína v říjnu 1944. Při evakuaci Osvětimi v lednu 1945 v otevřených nákladních vagonech mu omrzly nohy, v Mauthausenu mu je amputovali. Zemřel 3. února 1945, bylo mu dvacet osm let. Jindrovi rodiče i bratr Schorch zahynuli. Jen sestra Lily s přítelem včas emigrovali do Anglie. Uzavřeli tam manželství, narodila se jim dcera Irene. Lilin manžel bojoval v britské armádě, padl ve Francii. Irene není naše pokrevní příbuzná, ale počítá se a také se hlásí k rodině. Žije v Londýně.

Frieda byla v osmadvaceti letech vdovou. Změnila si jméno na Bedřišku. Znovu se provdala za Otu Töpfera. Ota byl nejmladší z deseti dětí. Jeho sestra a dva bratři žili ve smíšených manželstvích, to znamená, že jejich partneři nebyli Židé. Tím byli chráněni před deportací do Osvětimi. Ostatní sourozenci i matka zahynuli.

Frieda s Otou měli dva syny. Babička žila v domácnosti s nimi, pomáhala, starala se o vnuky. Pavel se narodil 5. února 1948, Tomáš 10. ledna 1951. Kluci babičku dost zlobili. Aby za nimi nemohla běhat a shánět je na ulici, spálili jí hůl, když přišli pozdě domů, posouvali hodinové ručičky.

Ota byl oblíbený, zábavný, schopný obchodník. Prošel koncentračními tábory, prodělal pochod smrti. Zemřel v jednačtyřiceti letech na nádor na mozku. Béďa podruhé ovdověla. Pracovala v Československém rozhlase. Měla starosti finanční i s dětmi. Trpěla depresemi, chodila k psychologovi, léčila se. Zemřela v šestašedesáti.

Rodina tatínka

Prarodiče z tatínkovy strany byli Žofie, rozená Popperová, a Emil Weissovi. Měli spolu pět dětí: Maxe, Františku, Olgu, Ottu a Marii, které se říkalo Micka. Žili v Pardubicích. O dědečkovi nevím skoro nic, snad jen tolik, že obchodoval s obilím. Zemřel, když bylo mému tatínkovi čtrnáct let.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nikdo nás nečekal.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.