Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Peter Longerich

Heinrich Himmler
Úplná biografie říšského vůdce SS

Přeložila Hana Geuss

Vydala Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7598. publikaci

Odpovědný redaktor Aleš Kysela
Návrh, grafická úprava obálky a sazba Vojtěch Kočí
Počet stran 720

HEINRICH HIMMLER: A Life
Copyright © 2008, Peter Longerich
All rights reserved.
Czech translation © Grada Publishing, a.s., 2020
Cover Photo © allphoto.cz

Tisk PBtisk a.s.

ISBN 978-80-271-1519-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-1518-1 (pdf)
ISBN 978-80-247-3959-5 (print)

Prolog

Dne 23. května 1945 odpoledne, tedy něco přes dva týdny po německé kapitulaci, byla do 31. zajateckého tábora britských ozbrojených sil přivedena skupina asi dvaceti zajatých osob – německých vojáků a civilistů, kteří byli zadrženi^1 před dvěma dny.

Kapitán Selvester, důstojník, který měl službu, převzal zajatce k rutinní prohlídce: Muži byli po jednom přiváděni do jeho kanceláře, kde si ověřil jejich osobní údaje a vyslýchal je. Již nějakou dobu se zaobíral touto prací, když mu hlídka oznámila, že má potíže s trojicí zajatců, kteří čekali před jeho kanceláří. Ti vyžadovali, aby byli okamžitě předvedeni. Bylo to velmi neobvyklé; Selvester měl zkušenost, že většina zajatců udělá vše pro to, aby na sebe pokud možno neupozorňovali.

Situace vzbudila Selvesterovu zvědavost a přikázal, aby byli vpuštěni dovnitř. Do jeho kanceláře poté vstoupil menší muž, který působil nemocně a v civilních šatech vypadal ošuntěle. Za ním do místnosti vpadli jeho dva společníci, vyšší, vyloženě vojenského vzezření, napůl v uniformě, napůl v civilu. Britové tyto tři zajatce podezřívali z toho, že jsou příslušníky tajné polní policie. Selvester poslal oba vyšší muže opět ven, aby si mohl zevrubněji prohlédnout toho menšího, který byl očividně velitelem. Ten si sundal černou pásku zakrývající jeho pravé oko, nasadil si brýle s kostěnými obroučkami a klidným hlasem se představil jako někdo, koho už bylo možné bez pochybností poznat podle jeho zevnějšku: Heinrich Himmler, někdejší reichsführer SS a šéf německé policie, velitel záloh německého Wehrmachtu, ministr vnitra Německé říše.

Selvester nechal ihned zavolat kapitána Smitha, velícího vyslýchajícího důstojníka, a aby získali jistotu, oba požadovali, aby Himmler podstoupil zkoušku podpisu. Himmler se obával, že od něj chtějí jen získat suvenýr, a nejprve odmítl. Nakonec ale souhlasil pod podmínkou, že papír s podpisem bude roztrhán, jakmile bude podpis porovnán s kopií, která byla k dispozici v táboře.

Když se tak stalo, přistoupil Selvester k vlastnoruční prohlídce zajatce. Nejprve nalezl dokumenty vystavené na jméno Heinrich Hitzinger, rotmistr Wehrmachtu. Poté narazil v Himmlerově kabátu na malou dózu, v níž byla skleněná ampulka s bezbarvou tekutinou. Selvester, který poznal, že se jedná o sebevražednou kapsli, se Himmlera bezelstně zeptal na její obsah. Dostal odpověď, že se jedná o lék proti žaludečním křečím. Když v Himmlerových šatech nalezl identickou, avšak prázdnou dózu, byl Selvester nucen dojít k závěru, že jeho zajatec někde na svém nebo ve svém těle ukrývá další skleněnou ampulku.

Himmler byl tedy podroben trapné důkladné prohlídce, která zahrnovala i veškeré tělesné otvory; přitom byl však prozíravě vynechán ten nejpravděpodobnější a nejnebezpečnější úkryt, a sice dutina ústní. Místo toho Selvester nejprve objednal chleby se sýrem a čaj. Obojí Himmler rád přijal, aniž z úst odstranil jakýkoli podezřelý předmět. Odmítl si však obléknout britskou uniformu, kterou mu nabídli místo jeho zabaveného oblečení – obával se totiž, že ho chtějí vyfotografovat a fotografie využít při propagandě. Naproti britským důstojníkům tak seděl jen ve spodním prádle, zabalený do deky. Jeho společníci se představili jako adjutant reichsführera SS obersturmbannführer Werner Grothmann a jako další příslušník jeho štábu, sturmbannführer Heinz Macher.

K večeru dorazil výše postavený důstojník tajné služby a začal Himmlera vyslýchat. Mezitím Britové přemýšleli o tom, jak z Himmlerových úst podezřelou ampulku dostat, aniž se poškodí. Tázali se vojenského lékaře, zda by nebylo možné uvést Himmlera za pomoci drogy do bezvědomí, tato varianta však byla zamítnuta jako příliš riskantní.2

Výslech skončil teprve kolem půlnoci. Himmler byl převezen na velitelství 2. britské armády v Lüneburgu. Během celé doby v táboře 31 se Himmler podle Selvestera choval vstřícně. Zdálo se, že je ochoten odpovídat na otázky britských důstojníků a chvílemi působil takřka žoviálním dojmem. Zpočátku vypadal nemocně, ale poté, co dostal možnost vzít si něco k jídlu a umýt se, viditelně pookřál.

V Lüneburgu se Himmler podrobil zevrubné lékařské prohlídce. Při prohlídce Himmler jen neochotně otevřel ústa. Lékař, kapitán Wells, v nich objevil špičku jakéhosi předmětu modré barvy a pokusil se toto cizí těleso vyjmout; Himmler však odvrátil hlavu, rozkousl kapsli s jedem a zhroutil se. Po patnácti minutách byly zastaveny veškeré pokusy o vyjmutí zbytku jedu z jeho úst i snahy o oživení. Při bližším prozkoumání bylo zjištěno, že použitým jedem bylo cyankáli.3

Tři dny po Himmlerově smrti bylo jeho tělo pohřbeno. Na pohřbu byli přítomni pouze jeden britský důstojník a tři seržanti, kteří hrob zaházeli. Nekonal se žádný náboženský obřad, hrob zůstal beze jména.4

Himmler se ve svých posledních dnech choval rozporuplně: Na rozdíl od jiných nacistických osobností si v posledních dnech války nevzal život, ale ukrýval se – ovšem tak diletantsky, že on i jeho společníci museli být neodvratně chyceni. Když pak padli Spojencům do rukou, seznámil je ještě s tím, koho mají před sebou, odpovědnosti však unikl sebevraždou. To, že jednal takto – místo aby se zachoval podle ctností vůdců SS, které sám kázal, a převzal odpovědnost za vlastní jednání, jakkoli bylo surové –, velmi zklamalo jeho lidi a vedlo k tomu, že i mezi jeho bývalými stoupenci zůstala Himmlerova posmrtná pověst převážně negativní. V poválečných letech tak o Himmlerovi nevznikla žádná legenda.

V květnu 1945 se Himmler jednoduše nechal unášet proudem milionů uprchlíků a vojáků. Himmlerův konec se jeví stejně záhadným jako celá jeho kariéra ve službách národního socialismu. Jak mohl tento nevýrazný člověk dosáhnout tak historicky jedinečné mocenské pozice? A jak se mohl ze syna z dobře situované bavorsko-katolické úřednické rodiny stát organizátor masového vraždění, které zasáhlo celou Evropu?

Tato biografie se pokusí co nejvíce osvětlit těžko přístupnou osobnost tohoto muže a motivy jeho strašlivých činů. Abychom byli úspěšní, musíme jít nad rámec „politické biografie“ a podívat se na celý Himmlerův život v jeho jednotlivých fázích a v zásadních oblastech (včetně těch takzvaných nepolitických).

Takto komplexní biografický přístup umožňuje rekonstruovat vývoj Himmlerovy osobnosti, jeho podstatné charakterové rysy a vzorce chování v letech, kdy se osobnost „formovala“ – začneme u počátku jeho politické kariéry, což bude užitečné pro rozbor pozdější doby. Tímto způsobem můžeme dobře vysvětlit, co tohoto „mladého muže z dobré rodiny“ vedlo k tomu, že se v polovině 20. let připojil k radikální pravicové straně, jakou byla NSDAP; a co ho pohnulo k tomu, aby, ač byl sám spíše slabý a nenápadný, z ochranných oddílů SS, kterým velel, vybudoval bojovou SS a nasměroval ji na bezchybné rasové elity. Jeho osobnost nám dále umožní dovodit, co v pozdějších letech přimělo Himmlera k tomu, aby navzdory porážkám a frustracím setrval na svém postu a soustředěně pracoval na vybudování aparátu moci, který rozhodujícím způsobem kontroloval veškerý prostor, jejž Německo ovládalo. A pokud jde o bezprecedentní zločiny, které organizoval, je jejich ospravedlnění Himmlerem biograficky neodlučitelně spojeno s pojetím „slušnosti“, které se při bližším prozkoumání ukáže jako znamení maloměšťanského dvojího metru.

Himmlerova biografie však může dokázat ještě mnohem více. Souvislý, chronologický a synoptický biografický obraz rozličných aktivit, kterým se Himmler věnoval ve funkci reichsführera SS, šéfa německé policie, říšského komisaře pro upevňování němectví, říšského ministra vnitra a velitele aktivních záloh armády, přináší poznatek, že jednotlivé politické oblasti jeho působnosti byly navzájem propojeny mnohem více, než se obecně předpokládá. Navíc vycházejí najevo překvapivé časové souvislosti, které dosud nebyly ve výzkumu rozpoznány.

Dosavadní výzkumy dějin SS a policie se zaměřovaly především na rekonstrukci masových zločinů, které SS spáchala – v popředí přitom stojí jednoznačně holokaust –, i na okruh činností SS: Represe, vyhlazování na základě rasy, Waffen SS, osidlovací a národnostní politika, špionáž atd. byly převážně považovány za paralelně existující pilíře impéria SS.

Pokud tedy chceme vysvětlit, co drželo pohromadě tento mimořádně různorodý aparát, když v průběhu času nacházel stále nové úkoly, rozšiřoval své kompetence a několikrát se znovu definoval, musíme se zabývat životem muže, který stál na jeho vrcholu. Byl to právě Himmler, kdo stále znovu, v jasně ohraničených fázích, měnil definici role SS.

Z malé skupinky osobní stráže, nad níž převzal v roce 1929 velení, zakrátko vytvořil elitářsky vyhlížející a stranickým špičkám oddaný paramilitární svaz. V letech 1933/1934 se mu v poměrně krátké době podařilo vypracovat se na post šéfa politické policie v celé Říši; z této pozice rozvinul komplexní koncept pro celou policii, kterou – poté, co jej Hitler v roce 1936 jmenoval jejím šéfem – chtěl sloučit s organizací SS a vytvořit tak jednotné „Staatsschutzkorps“ (Sbor pro ochranu státu).

Když takzvaná Třetí říše na konci třicátých let přistoupila k expanzi, stanovil nové body zájmu: Kromě osidlování a „rasového výběru“ obyvatelstva v oblastech, které měly být „germanizovány“, vybudoval Waffen SS a podílel se na represivní politice obsazených území. Od roku 1941 vedl politiku systematického masového vyvražďování podle rasových kritérií. Byl to pro něj pouze první krok k tomu, aby v Evropě vybudoval kvalitativně nový, rasisticky orientovaný mocenský řád – Velkoněmeckou říši.

Na konci roku 1942 přešel nacistický režim do defenzivy a Himmler opět změnil zaměření. Nyní se orientoval na to, aby zajistil „bezpečí“ uvnitř prostoru ovládaného nacistickým Německem a do konce války soustředil prakticky všechny použitelné donucovací nástroje ve svých rukou.

Himmlerova vlastní síla spočívala tedy v tom, že každé dva až tři roky navrhl pro oblasti svého vlivu novou celkovou koncepci, spojil jednotlivé části tohoto mocenského konglomerátu navzájem souvisejícími příkazy, které byly v souladu s celkovou politikou režimu a byly podloženy jak mocenskopoliticky, tak ideologicky. Tímto způsobem reagoval na rostoucí radikalizaci a zároveň ji rozhodujícím způsobem sám popoháněl.

Tato Himmlerova schopnost velice efektivním způsobem spojit ideologii a mocenskou politiku prostřednictvím stanovování nových dalekosáhlých úkolů pro jeho SS především ukazuje, že biografický přístup je jediný adekvátní způsob, jak popsat a vysvětlit všechny aspekty dějin SS. Bez muže na jejím vrcholu bychom tuto různorodou, neustále expandující a radikalizující se organizaci nikdy nemohli zcela poznat.

K tomu přispívá i poznatek, že se Himmler při organizaci a vedení SS nechával značně ovlivňovat svými osobními preferencemi, averzemi a rozmary, které skutečně měly dopad na strukturu SS. To platilo třeba pro jeho charakteristické personální vedení, které zahrnovalo dohled nad soukromým životem jeho mužů – svým chováním ve vícero ohledech připomínal přísného a starostlivého otce; to platilo i pro jeho pokus vybudovat kult SS, který zcela odrážel germanofilské tendence katolického disidenta. Staatsschutzkorps, do nichž chtěl Himmler zformovat SS, mu v mnoha ohledech poskytovaly ochranu, štít, za nímž mohl skrýt své osobní představy a slabosti.

Reichsführer SS Himmler nebyl pouze politickým funkcionářem, jenž by ovládal úřad s pevně stanovenými kompetencemi. Postupem času vybudoval ze svých rozličných povinností svým způsobem jedinečnou mocenskou pozici, která mu byla ušita přímo na míru. Vedení SS, zajištění její vnitřní soudržnosti a budoucí životaschopnosti se staly náplní jeho vlastního života.

Čím více přenášel Himmler své osobní maximy do vedení SS, tím více se ztrácela jeho vlastní osobnost a zůstával jen reichsführerem SS. Zatímco od počátku třicátých let jsme o jeho osobním životě informováni z dostatečného množství pramenů (především z deníků a korespondence), s nárůstem jeho moci a služební odpovědnosti těchto dokumentů ubývá, stejně jako mizí Himmlerův osobní život. I když i tak máme k dispozici velké množství oficiálních dokumentů, v nichž se Himmlerova osobnost jasně projevuje svým charakteristickým stylem, zahrnujícím pocity křivdy a předsudky, nejpozději v polovině třicátých let dosahuje v případě Himmlera čistě biografická metoda svých limitů. Bylo by také troufalé – a z hlediska historiografie zcela chybné –, kdybychom chtěli jednání reichsführera SS Heinricha Himmlera dovodit primárně z jeho životopisu. Dějiny nacismu zkrátka nemůžeme omezit pouze na navzájem se proplétající biografie předních nacistů.

Místo toho jsme přistoupili ke smysluplnému spojení biografie a strukturálních dějin. Pokud je v průběhu životů našich protagonistů přikládána strukturálním dějinám stále větší váha, tento metodologický a narativní posun důrazu je logickým důsledkem postupného splývání úřadu a osoby. Biografický prvek však má ve všech popsaných fázích života svůj význam, protože v nacismu byla podoba politické moci neoddělitelně spojena s životními dráhami nejvyšších nacistických funkcionářů. Pro reichsführera SS Heinricha Himmlera to platilo dvojnásob.

ČÁST I

Mladý Himmler

Dětství a mládí

V roce 1980, pár týdnů před svou smrtí, dokončil německý spisovatel Alfred Andersch autobiografický „školní příběh“. Vylíčil v něm hodinu řečtiny na mnichovském Wittelsbašském gymnáziu, která se odehrála 52 let před napsáním tohoto příběhu: Předlohou byla poslední hodina řečtiny, kterou Andersch v tomto ústavu v roce 1928 zažil.

Drama začíná ve chvíli, kdy se ve třídě na překvapivé návštěvě objevuje ředitel ústavu, přísný a všemi obávaný „Rex“. Nejprve dochází ke sporu mezi „Rexem“ a jedním velmi sebevědomým studentem šlechtického původu, který rychle eskaluje a na jehož konci ředitel oznamuje vyloučení tohoto vzpurného studenta, jenž se odmítá podřídit jeho autoritě. To vše však byla pouze předehra: Nyní „Rex“ nařizuje hrdinovi povídky – Andersch ho pojmenoval Franz Kien –, aby šel k tabuli. Nejenže demonstruje jeho chabou znalost řečtiny, ale se vší parádou – cynicky, škodolibě, sprostě – Kiena-Andersche potopí. I on tak musí ústav opustit.

Dozvídáme se, že Rex se ve skutečnosti jmenoval Himmler. Andersch svou povídku pojmenoval Otec vraha.

Anderschův „školní příběh“ je jedním ze způsobů, jak porozumět fenoménu Himmlera. Kariéra tohoto masového vraha, jak je zde přiblíženo, je důsledkem konfliktu otce a syna, v jehož průběhu se Heinrich Himmler stal pravicovým revolucionářem, vzepřel se příliš přísnému otci a „na smrt“ si ho znepřátelil. Andersch si klade otázku, zda to, že se narodil právě takový syn, nebylo přirozenou nutností, zapříčiněnou dobře známými psychologickými pravidly, které odpovídají zákonům boje mezi po sobě jdoucími generacemi a paradoxním následováním rodinné tradice. Andersch dochází k závěru, že na tuto otázku nemá definitivní odpověď.

Mnohé dopisy, které dorazily do redakce Süddeutsche Zeitung, na jejichž stránkách byla povídka zveřejněna, a pocházely od čtenářů, kteří sami Gebharda Himmlera zažili, poskytly velmi nejednoznačný obraz – byl popsán zároveň jako „typ člověka, který těm nahoře podlézá a do těch dole kope“ i jako „velice respektovaná, energická osobnost na vysoké mentální úrovni“.5

Otto Gritschneder, známý mnichovský advokát, který napsal četné kritické publikace týkající se bavorské justice v období nacismu, na svého někdejšího učitele vzpomínal jako na „spravedlivého krále“ (a spravedlnost je pro školáky něco velmi důležitého), „který se skutečně velmi snažil našim mladým duším zprostředkovat přístup ke kultuře a dějinám naší vlasti a našeho kontinentu“. Gritschneder koneckonců seděl v lavici vedle Andersche a ten byl podle jeho informací velice špatným žákem, jehož kariéra na Wittelsbašském gymnáziu skončila zcela běžným způsobem.6

Himmlerovi a jejich syn Heinrich

Otec Heinricha Gebhard Himmler, syn nižšího protestantského duchovního, byl typickým příkladem člověka, jenž dosáhl mimořádného sociálního vzestupu. Jeho otec, který se narodil v roce 1809, pocházel z rodiny sedláků a řemeslníků z Ansbachu a sám se vyučil tkalcem, ale prožil kariéru plnou změn ve službách královské bavorské vojenské a policejní služby, kde dosáhl až na poměrně vysokou hodnost brigadýra (což odpovídalo hodnosti policejního strážmistra) a od svého propuštění v roce 1862 do své smrti v roce 1872 působil na oblastním úřadě v Lindau. Několik měsíců po svém přesídlení do Lindau se nyní třiapadesátiletý Johann Himmler oženil s o dvacet čtyři let mladší Agathou Rosinou Kieneovou, katoličkou a dcerou hodináře z Bregenz.7

V roce 1865 se páru narodil jediný syn – Gebhard. Když bylo Gebhardovi sedm let, jeho otec zemřel. Matka jej vychovávala katolicky a právě jejímu vlivu vděčil za svou energii a cílevědomost, s jejíž pomocí se mu podařilo uskutečnit sociální vzestup a přes svůj maloměšťácký původ se stát příslušníkem vzdělaného měšťanstva. V roce 1884 zahájil studium na mnichovské univerzitě, kde se zabýval především germanistikou a klasickými jazyky a kde studium v roce 1888 ukončil státní zkouškou.8 Bezprostředně poté strávil nějaký čas v Petrohradě, kde žila početná německá komunita a kde působil jako domácí učitel v domě honorárního konzula Freiherr von Lamezan.9 Díky Lamezanovu přátelství s bavorským princem-regentem Luitpoldem navázal Gebhard kontakt s bavorským královským dvorem. Když se Gebhard Himmler vrátil do Bavorska, nejdříve se snažil uspět jako učitel na gymnáziu. Nejprve získal smlouvu na dobu určitou, v roce 1894 však obdržel zvláštní privilegium, když jej princ Arnulf von Wittelsbach, bratr prince-regenta a pozdějšího krále Ludvíka III. Bavorského, najal jako domácího učitele pro svého syna Heinricha.10 Poté, co s touto činností v roce 1897 úspěšně skončil, obdržel Gebhard Himmler trvalý úvazek jako gymnaziální profesor na tradičním mnichovském Wilhelmově gymnáziu.11

Jeho nové místo mu konečně umožnilo založit rodinu. V roce 1897 se oženil s Annou Marií Heyderovou, dcerou mnichovského kupce. V době uzavření manželství byla o rok mladší než její manžel. I ona brzy – ve věku šesti let – ztratila otce. Tomu totiž v době jejího narození bylo už 55 let.12 Do manželství si s sebou přinesla značné schopnosti.13

Heinrich byl po Gebhardovi, který se narodil v roce 1898, druhým dítětem z tohoto manželství. Pro Himmlerovy bylo velkou ctí, že tehdy šestnáctiletý princ Heinrich vyhověl jejich prosbě a stal se kmotrem tohoto dítěte. Byl sice v následnictví na bavorský trůn na poněkud beznadějném devátém místě, ale kmotrovství znamenalo upevnění vztahů s dvorem, což pro Himmlerovy, kteří se silně orientovali na možnost společenského vzestupu, představovalo mimořádně důležitou okolnost.14 Nejmladší přírůstek Himmlerových byl pojmenován po vlivném kmotrovi – jako druhé jméno bylo vybráno Luitpold, jméno prince-regenta. Nejstarší syn Gebhard ostatně rovněž dostal jako druhé jméno Ludvík, jméno bavorského krále, který zemřel v roce 1866. V roce 1905 se Heinrichovi narodil ještě jeden bratr, Ernst.

V každém případě je jisté, že se Himmlerovi snažili vést spořádaný život, vyznačující se správnou životosprávou, pílí a zbožností, jak bylo typické pro každou dobře situovanou mnichovskou úřednickou rodinu na přelomu století. Zatímco matka se starala o domácnost a blaho dětí, chodil otec Himmler nejen do zaměstnání jako profesor na gymnáziu, ale zároveň se pokoušel, jak jen to bylo možné, poskytnout svým dětem něco ze svých pedagogických schopností.15

Cílem výuky bylo zprostředkování kvalitního spektra vzdělání, které zahrnovalo především klasickou literaturu, solidní znalost historie a ovládnutí mrtvých jazyků. Úporná snaha přivyknout syny společenským konvencím a způsobům pravděpodobně odrážela nejistotu otce, který pocházel ze skromných poměrů. Náboženské vzdělání a pravidelné návštěvy kostela byly samozřejmostí, vedení ke katolicismu přikládala Anna Himmlerová tak velkou váhu, že to otce Himmlera přimělo k varování, aby to v této oblasti tolik nepřeháněla.16

Otcovská autorita se neprojevovala uzavřeností či despotickou přísností, nýbrž trpělivou prací se syny, kteří byli podrobeni systému pravidel a zákazů, jejichž dodržování otec pečlivě, tu a tam až pedantsky, sledoval. Otcova přísnost měla trvalý efekt, naprosto se však snášela s dobrotou, láskou a něžností.17 Mnoho času strávil otec péčí o svou sbírku známek a k tomuto koníčku vedl i své syny. Kromě toho je naučil i stenografii – velká část rodinné korespondence byla vedena v těsnopisu.18

Otec Himmler kontroloval především školní úspěchy svých dětí a vedl je i k tomu, aby volný čas o prázdninách využili k opakování školní látky. Když jeho starší syn Gebhard kvůli různým nemocem promeškal více než polovinu školního roku, vynaložil otec velkou námahu na to, aby si syn nejenom doplnil zameškanou látku, ale aby na konci druhého ročníku zároveň patřil k nejlepším žákům ve třídě.19 Oba rodiče rovněž dbali na „správné styky“ svých ratolestí, především s dětmi z vyšších měšťanských kruhů.

Pedantství Gebharda Himmlera, na které poukázala jeho praneteř, se projevilo obzvlášť nápadně v roce 1910, kdy se chystal vydat – sám, bez rodiny – na cestu do Řecka. Gebhard učinil vše potřebné pro případ, že by se z cesty nevrátil živý. Pro každého člena rodiny přichystal dlouhý dopis na rozloučenou, který obsahoval detailní rady pro pozdější život a mnohé praktické pokyny pro překonání každodenních starostí. Staršímu synovi Gebhardovi kladl na srdce podrobný seznam ctností, který jej měl vést k „píli, svědomitosti a k mravní čistotě“ a nabádal k tomu, aby se stal „schopným, zbožným a německy cítícím mužem“. To vše odpovídalo mravním zásadám, k nimž své syny vedl.20 Dopis pro Heinricha se bohužel nedochoval. Otec Himmler si přál, aby jeho synové studovali a dokončili studium na univerzitě, ovšem neměli studovat ani filologii, ani teologii. Rovněž se neměli stát důstojníky.

V těchto letech před první světovou válkou obývali Himmlerovi vícepodlažní byt v dobré, avšak nikoli v exkluzivní lokalitě,21 zaměstnávali pomocnici v domácnosti a byli očividně bez finančních starostí. Udržovali hojné kontakty se členy své početné rodiny a měli široký okruh přátel.22 I nadále pěstovali styky s princem, který projevoval čilý zájem o pokroky svého kmotřence a o blaho Himmlerových. Vztahy byly velmi srdečné, jak ukazuje dochovaná korespondence mezi Gebhardem a princem – o Vánocích Himmlerovi navštěvovali prince a jeho matku, která po smrti svého manžela prince Arnulfa převzala jeho jméno.23

Himmlerovi žili konzervativní, zámožný, monarchistický, hospodářsky uspokojivý a v kulturním ohledu tradicionalistický život v prostředí, které bylo v nápadném protikladu k pověsti Mnichova jako města moderní kultury, města, které milovalo umění, tolerantního a veselého. Ve skutečnosti byla v roce 1900 kulturní moderna a politický liberalismus na ústupu. V souladu s tímto kulturně-politickým uspořádáním byl svět Himmlerových zcela nedotčený pracemi Thomase nebo Heinricha Manna, obrazy umělecké skupiny Blaue Reiter, schwabinskou kabaretní scénou či secesí.24

V roce 1902 se rodina dočasně přestěhovala do Pasova, kde Gebhard získal místo na humanitním gymnáziu.25 V únoru 1903 tehdy dvouletý Heinrich onemocněl vážnou plicní chorobou, proto se na začátku roku matka s dětmi odstěhovala do Wolffegu, vesnice v oblasti Allgäu, aby se zde mohl vyléčit. Hrozilo totiž akutní nebezpečí, že Heinrich onemocní tuberkulózou, která v té době byla u dětí nejčastější příčinou úmrtí. Když se Heinrichovi pomalu začínalo dařit lépe, přestěhovala se rodina zpátky do Pasova, přesto je zřejmé, že rodiče měli velký strach z obvyklých dětských nemocí, které mohly mít u Heinricha vážný, možná až smrtelný průběh.26

V roce 1904 se rodina opět přestěhovala do Mnichova, kde byl Gebhard mezitím povýšen na gymnazijního profesora na mnichovském Ludwigově gymnáziu. Himmlerovi se znovu přestěhovali do vícepodlažního bytu, tentokrát na Amalienstraße 86, hned za univerzitou.27 Pro Heinricha tehdy nastaly těžké časy nejen proto, že jeho starší bratr Gebhard, který mezitím začal chodit do školy, vážně onemocněl a nahradil Heinricha v centru mateřské a otcovské péče. Anna Himmlerová na sobě navíc zpozorovala známky dalšího těhotenství. V prosinci roku 1905 se narodil Ernst a Heinrich zjistil, že rodičovská pozornost a péče je nyní směřována především k mladšímu bratrovi.28

Heinrich se nyní nacházel ve složité pozici prostředního syna, který byl vklíněn mezi vzor přemýšlivého staršího bratra a starostlivé ohledy k mladšímu Ernstovi. V této situaci se možná obával, že bude odsunut na vedlejší kolej, a proto pro něj jeho časté nemoci nebyly časem utrpení, ale nabízely mu možnost přitáhnout opět pozornost rodičů. Možná právě v této zkušenosti spočívají kořeny jeho pozdějších psychosomatických obtíží. Vůči mladšímu bratrovi však začal v každém případě projevovat žoviální blahosklonnost.29

V roce 1906 byl Heinrich zapsán do školy při dómu na mnichovském Salvatorplatz v centru města (nikoli do Amalienschule, jak bylo u dětí z jeho čtvrti obvyklé). Ani zde neměl příliš štěstí. Stejně jako předtím jeho bratr zameškal během prvního školního roku kvůli různým infekčním nemocem, jako byl kašel, spalničky, příušnice a především zápal plic, více než 150 vyučovacích dní. S pomocí domácí učitelky si všechnu zameškanou látku doma doplnil,30 přesto se ocitl pod velkým tlakem – rodiče, zejména otec, na něj kladli velké nároky, nesvědčila mu situace v rodině, která nastala po narození mladšího bratra, a hlavně neměl tak dobré známky jako jeho starší bratr. Teprve když přešel do Amalienschule, situace se trochu uvolnila a zlepšila. Zde byl Heinrich dobrým žákem a s několika spolužáky se spřátelil.31

Dlouhé letní prázdniny, které rodina trávila v bavorském podhůří Alp, byly pro Himmlerovy chlapce velmi vzrušujícím obdobím roku. Trávili čas prázdnin prohlídkami pamětihodností, procházkami, výlety na lodi a jinými volnočasovými aktivitami. V roce 1910, když jeli do Lenggries, uložil otec Heinrichovi, aby si během prázdninového pobytu vedl deník. První zápis pořídil sám, aby měl syn představu, jak má zápis vypadat, a od té doby synovy zápisy opravoval a dbal na to, aby si i v následujících letech během prázdnin vedl podobný deník.32

Není proto žádný div, že tyto deníky z prázdnin mají spíše charakter školních slohových cvičení a v podstatě se omezovaly na banální, avšak puntičkářský výčet různých aktivit, které během onoho dne proběhly. V roce 1911 nezachycoval deník nic víc než to, kolikrát se Heinrich koupal – ve vodě byl celkem 147×.33 Vskutku lapidární zápisy pokračovaly i v době, kdy otec přestal deník kontrolovat. Na místo otce nastoupila vlastní kontrola.34

V roce 1910 přestoupil Heinrich na Wilhelmovo gymnázium, školu, na které do roku 1902 vyučoval jeho otec.35 Chlapec byl tehdy hubený, relativně drobný, neduživé konstituce, hodně stonal a celkově působil slabým dojmem. Jeho kulatý obličej, jemuž dominovaly brýle, které musel neustále nosit, působil vysloveně dětským dojmem a ustupující brada tento dojem ještě umocňovala.

Gebhard a Anna (na snímku sedí) Himmlerovi se svými třemi dětmi Heinrichem (vlevo), Ernstem (uprostřed) a Gebhardem (vpravo) na fotografii z roku 1906.

O několik desítek let později na něj vzpomínal jeho tehdejší spolužák Wolfgang Hallgarten, který musel uprchnout před nacisty a stal se předním americkým historikem se specializací na Německo, že na něj spolužáci pokřikovali „Himmlere“, ale nechtěl téměř věřit nevyvratitelné skutečnosti, že se z něj později stala zrůda. Nemohl být větší rozdíl mezi reichsführerem SS a „sotva průměrně velkým, nesmírně bledým a neobratným chlapcem s velmi krátce ostříhanými vlasy, který na špičce nosu nosil zlaté brýle a často se projevoval napůl nesmělým, napůl škodolibým smíchem“. Podle Hallgartena byl Himmler všemi učiteli oblíbeným ukázkovým školákem, ve třídě jej však považovali za šprta a byl oblíbený jen průměrně. Obzvláště dobře si Hallgarten vzpomínal na to, jak nešikovně Himmler působil při hodinách tělocviku, což vždy pobavilo zbytek třídy. Hallgarten vzpomínal, že Himmler tehdy nechoval nenávist vůči Židům, ale zároveň si vybavoval jeho silné protifrancouzské zaměření.36

V roce 1913 přijal gymnaziální profesor Himmler místo prorektora na humanistickém gymnáziu v Landshutu. V této době rodina obývala dům se zahradou.37 Naštěstí se tehdy do Lansdhutu přestěhoval i Heinrichův kamarád z Mnichova Falk Zipperer, jehož nevlastní otec, Ferdinand von Pracher, se zde stal prezidentem okresní vlády – z pohledu Himmlerovy rodiny to tedy byl ideální rodinný profil nejbližšího přítele jejich syna. Toto přátelství vydrželo dlouho: Když se v roce 1937 jeho přítel ženil, uspořádal Himmler na jeho počest slavnostní oběd,38 v roce 1938 jej přijal do SS a Zipperer, který se stal habilitovaným právním historikem, zveřejnil v roce 1940 stať ve sborníku vydaném při příležitosti Himmlerových čtyřicátých narozenin.39 Ještě v roce 1944, když se Himmler připravoval na své poslední vánoční svátky, byla Zippererova žena Lieselotte na seznamu obdarovaných.40

Další přátelství, které vydrželo až do konce druhé světové války, vzniklo mezi Heinrichem a o tři roky starším Karlem Gebhardtem. Oba chlapci společně poznávali Landshut. Gebhardt se stal lékařem a později vedl sanatorium v Hohenlychenu v oblasti Berlína, které, jak později uvidíme, hrálo v Himmlerově životě zvláštní roli.41 Kromě toho zůstali Heinrichovi z mnichovských časů dobří přátelé – děti generálního kurátora Hagera Edi a Luisa.42 Heinrich v žádném případě nebyl samotář, ale zároveň byl možná svými spolužáky považován za snaživého vzorového žáka a slabocha. Jeho školní výsledky byly v době, když žil v Landshutu, tedy až do roku 1919, skutečně nadprůměrné. Z náboženství a dějepisu míval vždy jedničky, z jazyků jedničky a dvojky. Slabých výsledků dosahoval ve fyzice, jeden ročník dokončil dokonce se čtyřkou. V hodnocení ze školního roku 1913/1914 se o něm dočteme: „Tento očividně velmi způsobný žák svou neúnavnou pílí, vroucí ctižádostí a čilou účastí na hodinách dosahuje ve třídě těch nejlepších výsledků. Jeho mravy jsou ukázkové.“43

Mládí za války

Do tohoto idylického světa vtrhla – právě během letních prázdnin roku 1914, které rodina trávila v malebném Tittmoningu na rakousko-německém pomezí – zpráva o krizi vyvolané zavražděním rakousko-uherského následníka trůnu 28. června v Sarajevu, která vedla až k první světové válce.

Heinrichovy deníkové zápisky odrážejí vedle obvyklých záznamů o prázdninových aktivitách i atmosféru těchto rozhodujících dnů, které ukončily i prázdninovou idylu. Například 29. července v deníku najdeme: „Gebhardovy narozeniny. Začátek války mezi Rakouskem a Srbskem. Výlet k Wagingerskému jezeru;“ sdělení o počátku války podtrhl červeně. Deníkové záznamy z dalších dvou dní, které očividně obsahovaly zprávy o denních aktivitách, byly vymazány a ponechána byla opět pouze červeně nadepsaná věta: „Vyhlášení válečného stavu.“ Od této chvíle vystupují do popředí politické a vojenské události:

„1. VIII. V Německu mobilizace. 2. armádní sbor. Dokonce i Landst[urm].

2. VIII. Dopol. hra v zahradě. Odpol. také. 7 h 30 vyhlášení války Německem Rusku.

3. VIII. Francouzi a Rusové překročili hranice. Letáky a špioni. Co nejrychleji se balíme.“

Rodina Himmlerových náhle odcestovala zpět do Landshutu. S nenadále přerušeným prázdninovým pobytem jako by skončila celá epocha.

Heinrichovy další deníkové záznamy jsou výrazně poznamenány válečnými událostmi, které byly v tuto chvíli pro Německo ještě poměrně úspěšné, což se můžeme dočíst například v záznamu z 23. srpna:

„Vítězství německého korunního prince severně od Met (Longeville). Princ Heinrich napsal tatínkovi. Při útoku francouzských dragounů byl lehce zraněn. Důstojná odpověď Němců na japonské ultimátum. Němci v Gentu. Hra na klavír. […] Bavoři si ve včerejší bitvě počínali velice statečně. Obzvláště muži z naší šestnáctky se svými bajonety se rvali opravdu znamenitě. Celé město je vyzdobeno vlajkami. Na to, že dostanou tak rychle na frak, asi Francouzi a Belgičané sotva pomysleli. Vyhlášena první pobídka Landsturmu. Obsazen Namür. U Gumbinnenu zajato 8000 Rusů.“

O pár dní později rozrušeně poznamenal: „Pronásledování Francouzů vojsky bavorského korunního prince přineslo ovoce (zajatci, standarty a 150 děl); 21. armádní sbor vtáhl do Luneville. Armáda německého korunního prince zároveň pokračovala v pronásledování nepřátel (Longwy kupředu). Vévoda Albrecht Württemberský porazil francouzskou armádu, která ustoupila až k Semois. Nepřátelé byli pronásledování. Kořist: zajatci, generálové, děla, standarty. Postup našich oddílů západně od Mázy k Maubeuge. Anglická kavalerie, která se zde nacházela, byla poražena, docela poražena. Hurá!“

Každý den chodil k prodejně místních novin, kde byly vyvěšeny telegramy obsahující aktuální zprávy:

„27. VIII. […] Odpol. jsem se byl podívat na telegramy. Korunní princ Luitpold Bavorský zemřel v Berchtesgadenu na zánět hrtanu. Malý křižník Magdeburg v mlze zabloudil na mělčinu ve finském zálivu Osmussaar a nemohl se odtamtud nijak dostat. […] Křižník byl vyhozen do povětří. Nezvěstných 85 mužů, část mrtvá a zraněná, zbytek byl zachráněn německým torpédoborcem. Ustrašení landshutští měšťáci teď pokyvují hlavami, šíří strašlivé zvěsti […] a děsí se, že budou zmasakrováni ruskými kozáky. Dneska byl zveřejněn první větší seznam ztrát bavorské armády.

28. VIII. […] Anglická armáda poražena. Postupujeme velkolepě vpřed. Těším se z tohoto vítězství právě tak, jako se hněvám na Angličany a Francouze, a není to vůbec malý hněv. Falk a já bychom nejradši sami ihned narukovali. Je zkrátka vidět, že se Německo a jeho věrný spojenec Rakousko světa plného nepřátel nebojí.“

Jeho okolí však, jak kriticky poznamenal, nesdílelo jeho nadšení ve stejné míře, na což si ve svém kriticky laděném záznamu z 27. srpna stěžoval: „Především není mezi těmi, co zůstali v Dolním Bavorsku, patrné žádné zvláštní nadšení. Když byla vyhlášena mobilizace, všichni ve starém městě brečeli. Vždycky jsem si o obyvatelích Dolního Bavorska myslel, že se rádi rvou. I jeden raněný bojovník říká totéž. Často se mezi lidmi šíří strašlivé a hloupé zvěsti.“

Landshuťané byli „tak tupí a bojácní jako vždy, takže prý při vstupu oddílů do Paříže všichni dostali průjem a srdce jim spadlo do kalhot. Jsou zvěsti, že to bylo opravdu strašné“ – poznamenal si 6. září.

S opovržením místními obyvateli a soucitem pro zajaté nepřátele pozoroval 30. srpna transport zraněných Francouzů, který probíhal na zdejším nádraží. „Celé nádraží bylo plné zvědavých Landshuťanů, kteří reagovali velmi hrubě a násilně, když se někdo těžce zraněným Francouzům (kteří na tom byli mnohem hůř než naši ranění, protože byli v zajetí) snažil dát vodu a chleba.“ Ruské zajatce však vnímal zcela jinak, jak ukazuje jeho zápis ze 4. září: „Rusů zajatých ve Východním Prusku už není 70 000, nýbrž 90 000. Množí se jako kobylky.“

Navzdory válce odjeli Himmlerovi, jak bylo jejich zvykem, na letní pobyt, tentokrát do Burghausenu. Odjezd na nádraží v Mühldorfu vyvolal v Heinrichovi vzpomínky na začátek války přesně před rokem. I když byl „hurápatriotismus“ první fáze války nyní pryč, určitě živě vzpomínal na minulé léto, „kdy jsme přibližně touto dobou stáli na nádraží a cvičili. Bylo to 6. září, kdy jsme se vraceli domů z Tittmoningu. Pár dní nato plni radosti a sil vyrazili do války. Kolik z nich mohlo ještě žít.“44

Vše, co souviselo s válkou a vojenstvím, jej fascinovalo. Když jeho o dva roky starší bratr směl spolu s rodiči navštívit zraněné vojáky, zapsal si Heinrich do svého deníku, jak moc mu závidí.45 Na začátku roku 1915 vybudovala armáda pro účely cvičení zákopy a přístřešky na dohled od Heinrichovy školní třídy. Heinrich tím byl nadšen. Ve svém deníku zachytil skici a popisy místa.46

V červnu 1915 bylo bratru Gebhardovi sedmnáct a vstoupil do Landsturmu – a tím se mohl počítat do vojenských záloh. Heinrich to toužebně komentoval: „Kéž bych byl také už tak starý, byl bych tam hned.“47 Ale Himmler, kterému bylo v době začátku války čtrnáct let, patřil k takzvané mladé válečné generaci – příliš mladý na to, aby byl poslán bojovat na frontu, ale dostatečně starý na to, aby pozorně od začátku sledoval politické a válečné události, a poznamenaný zkušeností prožitku války ve všech jejích fázích jakožto kolektivního národního úsilí.48

Především na počátku války se Heinrich a jeho přátelé snažili pomocí her nějak přiblížit k „normalitě“ války, která měla trvat čtyři roky.49 V deníku často mizí hranice mezi hraním si na válku a válkou skutečnou. „Hráli jsme si s Falkem na zahradě. Tisíc Rusů zajato našimi jednotkami východně od Visly. Předvoj Rakušanů,“ poznamenal si 26. srpna 1914. O tři dny později napsal: „Hra s Falkem s mečem a štítem. Tentokrát čtyřicet jednotek, Rusko a Francie a Belgie proti Německu a Rakousku. Hra je velice zajímavá. Vítězství nad Rusy ve Východním Prusku (50 000 zajatců).

Od Velikonoc do podzimu 1915 byl členem mládežnické Jugendwehr, kde on a jeho přátelé podstoupili vojenskou přípravku. Vykazoval zde prý „chvályhodné nadšení“.50 „Odpol. na výcvik. Cvičení bylo opravdu hrozné. Musel jsem čtvrt hodiny ležet na promáčeném poli. Ale nijak mi to neuškodilo,“ poznamenal ve svém deníku.51

Heinrich si začal stěžovat na bolesti žaludku, obtíže, jež ho měly provázet do konce života.52 Svou tělesnou slabost se zpočátku snažil překonat sportem. V jeho deníku nalezneme v září 1914 zprávu o tom, že začal každý den cvičit s činkami,53 v únoru 1917 vstoupil do landshutského tělovýchovného spolku.54

Mezitím začala každodenní život Himmlerových stále více ovlivňovat válka. Kvůli omezení dodávek potravin a jiného žádaného zboží to bylo stále zřetelnější. V listopadu 1916 vyhlásila vláda „vlasteneckou pomocnou službu“, ve které se každý Němec od 17 do 60 let povinně musel zapojit do práce v odvětvích důležitých pro válku, pokud tedy nesloužil v armádě. Ve stejném měsíci obdrželi Himmlerovi zprávu, že Heinrichův kmotr, princ Heinrich, padl v Rumunsku. Bylo mu teprve 32 let. Himmlerovi truchlili nejen kvůli ztrátě významného rodinného přítele, ale i kvůli skutečnosti, že přístup ke dvoru, který byl tak důležitý pro společenský vzestup jejich tří synů, byl nyní nenávratně ztracen.55

V roce 1917 pohltila válečná mašinerie jeho o dva roky staršího bratra Gebharda. Ten byl již dva roky v Landsturmu a v květnu 1917 narukoval k 16. bavorskému pěšímu regimentu v Pasově, kde podstoupil první části důstojnického vzdělání.56 Také Falk Zipperer opustil v dubnu 1917 gymnázium a rovněž začal navštěvovat školu pro důstpjníky.57

Heinrich, který pokračoval ve vojenském výcviku v Jugendwehr v Landshutu,58 toužil jít stejnou cestou. Pravděpodobně na jeho naléhání vyvinul otec značné úsilí, aby svému synovi zajistil místo důstojnického čekatele u bavorského pěšího regimentu. Otci se dokonce podařilo zapojit dvorního maršála matky padlého prince Heinricha, který mimo jiné podpořil Heinrichovu přihlášku k exkluzivnímu 1. a 2. pěšímu regimentu. Bohužel zbytečně, protože seznam čekatelů byl již příliš dlouhý.59 Během korespondence s vojenskými úřady se Himmlerův otec musel vyjádřit k otázce, zda jeho syn uvažuje o dráze důstojníka z povolání. „Můj syn Heinrich nemá vroucnější přání než to, zvolit si za svou životní dráhu povolání důstojníka pěchoty,“ zněla jeho souhlasná odpověď.60

Krátce po začátku nového školního roku – prázdniny strávil jako vždy na letním pobytu, tentokrát v Bad Tölzu – Heinrich překvapivě odešel z gymnázia. Absolvoval sedm gymnaziálních tříd a jeho poslední vysvědčení ukazuje, že nebyl ani špatným, ani excelentním studentem.61 Jeho odchod byl motivován především obavou, aby nebyl spolu s ostatními gymnazisty ze svého ročníku odveden dříve, než uspějí jeho snahy o dosažení místa důstojnického čekatele u prvotřídního regimentu. Úspěšně se ucházel o místo u vlastenecké pomocné služby při městské správě v Řezně: V říjnu 1917 byl přidělen do kanceláře pro válečnou péči dobročinného zařízení, které pečovalo o pozůstalé po padlých vojácích. Po šesti týdnech tuto mezihru ukončil a vrátil se zpět na gymnázium, jelikož ministerstvo školství mezitím vyhlásilo, že gymnazisté jeho ročníku ještě odvedeni nebudou.62

Miles Heinrich

23. prosince obdržel překvapivou zprávu o tom, že byl přijat k 11. pěšímu regimentu jako důstojnický čekatel. I v tom měl prsty již zmíněný dvorní maršál. Známosti otce Himmlera se dvorem se tentokrát ukázaly být dostatečně účinné.63 Heinrich opustil gymnázium a 2. ledna zahájil dráhu uchazeče o status důstojníka v táboře záložního batalionu 11. regimentu u Řezna.64

Svůj první dopis rodičům podepsal latinskou floskulí „Miles Heinrich“ – Voják Heinrich. Novopečený voják si mimo jiné začal dokazovat svou mužnost tím, že začal kouřit.65 Jeho každodenní dopisy rodičům, v nichž líčil všechny své těžkosti, které zažíval ve vojenském světě, však byly v zásadním rozporu s touto mužnou pózou. Bědoval nad špatným ubytováním, mizerným stravováním, které ovšem většinu večerů doplňoval návštěvou hostinců. Neustále požadoval častější odpovědi na své dopisy, potraviny, čisté prádlo a další maličkosti, jež mu měly ulehčit těžký život v kasárnách.66 Když jeho přání nebyla ihned vyslyšena – i přesto, že během pěti týdnů svého vojenského působení obdržel sedm balíků^67 –, reagoval podrážděně. „Milí rodiče, dneska jsem od Vás zase nic nedostal. To je přece podlé!“68

Po několika týdnech si na nový život zvykl. Bědování se v jeho dopisech neobjevovalo tak často, přesto z korespondence jasně vyplývá, jak moc byl závislý na úzkém kontaktu s domem rodičů.69

Od února 1918 dostával pravidelně dovolenky a mohl tak většinu víkendů trávit doma u rodičů. Naproti tomu jeho bratr Gebhard byl odvelen na západní frontu, kde se zúčastnil těžkých bojů, ve kterých docházelo k četným ztrátám.70 Heinrich se však stále vztekal, když několik dní neobdržel poštu z domova. „Drahá maminko, moc děkuji za Vaše milé zprávy (které jsem ovšem nedostal). To je tak mrzuté, že jsi mi zase nenapsala.“71

Když se řezenský kurz chýlil ke konci, Heinrich doufal, že bude rovněž nasazen na frontu, ale dočkal se trpkého zklamání, když byl poslán do dalšího výcvikového kurzu. „Své slzy si zatím můžete ušetřit,“ psal matce, která se strachem očekávala nasazení druhého syna na frontu, „neradujte se ale předčasně, může se to také rychle změnit.“72 Od 15. června pokračoval ve svém vzdělávání ve Freisingu, vzdáleném přibližně 40 kilometrů od Landshutu. I nyní trávil většinu víkendů doma.73

V dopisech líčí svou každodenní vojenskou službu, kterou již zvládal mnohem lépe, jak ukazují jeho lapidární zápisky: „Služba byla sice náročná, ale v každém případě velmi zajímavá.“ – „Zacházení je vynikající. Dneska dopoledne jsme se byli koupat. […] Jídlo je velmi dobré.“74 Velký prostor věnoval svým zažívacím potížím a starostem o své chatrné zdraví.75 Nekonečným se však zdál být jeho hlad „po mnoha úžasných balíčcích“76 z Landshutu, za které nadšeně děkoval. („Koláč byl vynikající.“)77 Zjevná potřeba lásky a podpory jeho rodičů však nebyla, jak ukazuje jeho korespondence, dostatečně uspokojována. I když se navzdory počátečním těžkostem snažil před rodiči působit mužně, dospěle a vojácky (pravděpodobně pod vlivem svého staršího bratra, který v té době čelil smrtelnému nebezpečí na frontě), požadoval ve svých dopisech neutuchající zájem o své každodenní starosti a podporu při jejich překonávání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Himmler.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.