Richard D. Evans

Conan a skryté město

„Běláci útočí!“

V té chvíli už Conan ve dveřích nestál. Vytrhl meč, který měl do té doby v ruce, z pochvy a rozběhl se tam, odkud běžel voják. Za ním se už řítili i ostatní. Někteří vojáci nebyli oblečeni, jiní na sobě měli jen části zbroje. Ze šlechtických domů vybíhali další obránci města. Beneris už stál na hradbách vedle Conana a řval rozkazy, kterým se zamořští podřizovali bez jediného slova odporu a šlechtici kupodivu také.

Naštěstí pro obránce se běláci shromáždili pod hradbami na jednom místě. Bylo jich snad sto. Přinesli si s sebou asi dvacet kmenů, jichž chtěli použít jako dobývacích žebříků. Jen obrovská síla bílých nestvůr mohla zvládnout tak těžké kusy dřeva. Když je opřeli o hradby a začali po nich šplhat vzhůru, obránci nebyli schopni nějakým rychlým a jednoduchým způsobem srazit tyto „žebříky“ dolů. Samozřejmě, že lučištníci pálili jako o život. Však tu také o životy šlo. Někteří běláci už v tě chvíli vypadali jako ježci, ale to vůbec neovlivnilo jejich rychlost, s níž šplhali vzhůru. Tu spadl jeden, kterého střelec trefil do oka, a smetl všechny ostatní za sebou. Ale to byl ojedinělý případ. Situace vypadala velmi povážlivě.

RICHARD D. EVANS

A SKRYTÉ MĚSTO

OBSAH

Kapitola první

VĚŽ SLONA

Kapitola druhá

ZLODĚJSKÝ VÝCVIK

Kapitola třetí

PŘIJETÍ DO ARMÁDY

Kapitola čtvrtá

GEXIADOR Z ROXENY

Kapitola pátá

ZLATÝ PRSTEN

Kapitola šestá

JESKYNĚ

Kapitola sedmá

BŮH KULURNAM

Kapitola osmá

MEDVĚDÍ JESKYNĚ

Kapitola devátá

BOJ S BĚLÁKY

Kapitola desátá

MĚSTO SVATÝCH SROANGŮ

Kapitola jedenáctá

MUČÍRNA

Kapitola dvanáctá

SOUBOJ S BOHY

Kapitola třináctá

NÁVRAT

Kapitola čtrnáctá

SETKÁNÍ S GRAMEWEM

Kapitola první

VĚŽ SLONA

Conan ucouvl do stínu. Zbořeniště, které měl před sebou, se ještě před několika okamžiky hrdě nazývalo Věží slona{1}. Do výše stoupala oblaka bílého, dusivého prachu. V slabém světle několika loučí, které sem vrhaly své světlo ze široké ulice, to vypadalo, jako kdyby sutiny dýmaly jako sopka před výbuchem. Cimmeřan se vtiskl do hlubokého výklenku a snažil se, aby si ho nikdo nevšiml.

S hlasitým dusáním se sem stahovaly z celého Arenjunu královské vojenské hlídky. Obkličovaly nejdřív rozvaliny, a pak začaly pročesávat celou probuzenou čtvrť. V noci se tu mnohdy děly hrůzné věci. Ne ve všech chrámech se provozovaly obřady veřejně a za dne. Mnohde právě noc byla tím pravým okamžikem ke vzývání bohů.

Conan vztekle stiskl svůj hubený váček, pověšený u pasu, a připomněl si tak, že by ho měl nějakým způsobem doplnit. Prudce ho zamrzelo, že nezanořil alespoň jednu ruku do pokladů, které se nacházely v horním patře Věže slona.

„U Croma,“ zavrčel a prudce, syčivě vydechl.

Vztekle udeřil pěstí do stěny. Ozval se dutý úder.

„Tady stejně už nic nepořídím.“

Otočil se a využil tmavé, křivolaké uličky k ústupu z místa, které mu přineslo dobrodružství a podivné uspokojení nad svým činem, ale jinak bylo k ničemu.

Proplétal se uličkami Arenjunu s intuicí vypěstovanou dlouhým pobytem v divočině, kdy buď člověk ví, kde je, nebo není vůbec. Netrvalo dlouho a ocitl se na hranici církevní čtvrti. Jen asi třikrát musel využít hlubokého stínu, aby unikl pátravým očím vojenských hlídek. Nedělalo mu to skoro vůbec žádné potíže. Chvílemi se dokonce usmíval nad slepotou vojáků, o nichž si myslel, že by v Cimmerii nepřežili ani dva dny.

Zastavil se u ústí uzounké uličky na hlavní třídu, která oddělovala čtvrť vyhrazenou chrámům od výstavných paláců a zbohatlických vil. Nechal za sebou sněhobílé pilíře z mramoru, které podpíraly zlaté kupole a stříbrné oblouky zámořských chrámů, hluboký zpěv nočních obřadů i kvílivý řev obětovaných lidí a zvířat i tiché chrámy, jejichž strážci ještě před chvílí poklidně poklimbávali.

Rozhlédl se bedlivě kolem. Pak rychle přeběhl pružným, kočičím krokem širokou, nepříliš osvětlenou třídu a zahnul do další poměrně široké uličky, která zřejmě vedla k zadnímu traktu výstavného paláce.

Zastavil se a nasál vzduch. Změna byla překvapivá. Ještě před chvílí, o kousek zpátky, se v něm vznášela vtíravá vůně kadidel, pach zvířat a vyděšených lidí, chlad studených kamenů, z nichž byly vystavěny tlusté stěny chrámů, které neprohrálo žádné slunce.

A tady? Vůně květin se mísila s ostrým pachem dobře opatrovaných koní. Conana překvapilo, že tady nebyla cítit moč a splašky, tak obvyklý smrad v celém Arenjunu. Kuchyňské vůně krutě zaútočily na Conanův žaludek. Teprve teď si uvědomil, že se vrhl do dnešního večerního dobrodružství po hlavě tak, že se zapomněl i najíst. Však žaludek se nyní hlásil o svá práva o to důrazněji.

Vycvičený Conanův sluch ho i tentokrát uchránil od nepříjemného překvapení. Nejdřív se k němu doneslo ostré, ale neurovnané klapání vysokých podpatků vojenských bot, a teprve později jemňounké pocinkávání ostruh. Chodec šel sám. Vysoký Cimmeřan se vtiskl do záhybu zdi a splynul s ní. Ruku měl položenou na meči, ale byl přesvědčený, že ho nebude muset použít. Spoléhal se na svou sílu. Oči mu zářily do tmy, jak je napínal, aby objevil chodce dřív, než bude objeven on sám.

Postava, která se vynořila zpoza rohu, vyvolala na jeho snědé tváři úsměv. V měsíčním světle se k němu blížil typický Zamořan. Nepříliš vysoký, snědý chlapík, oblečený do zdobeného kabátce arenjunských šlechticů. Neměl příliš pevný krok.

„Zřejmě navštívil nějakou tavernu,“ blesklo Conanovi hlavou.

Černé, plandavé kalhoty měl přepásány bohatě zdobeným pásem, na němž se mu pohupovaly, na každém boku jedna, dlouhé dýky ve zdobených pochvách. Vysoké, černé vojenské boty doplňovaly jeho oblečení.

V okamžiku, kdy míjel mladého Cimmeřana, se vysunula ze stínu svalnatá ruka a uchopila muže za krk. Stiskla a zdvihla se vzhůru. Mužovy nohy opustily pevnou zem a mrskaly sebou. Jeho ruce divoce a nesmyslně protínaly vzduch, otevřená ústa marně lapala po dechu.

Conan nelenil a druhou rukou vytáhl z mužova zlatem zdobeného pásu bachratý měšec. V té chvíli již Zamořan visel v Conanově ruce jako hadrová loutka.

„Pusť ho,“ zazněl Conanovi do ucha syčivý příkaz. „Není nutné ho zabíjet.“

Na podporu takto vyslovené žádosti ucítil svalnatý mladík, jak se mu do kůže na zádech zabořila ostrá špička shemitského žihadla. Rozevřel ruku, muž tiše sklouzl na zem a zůstal tam bez jakéhokoli pohybu ležet. Vypadal jako hromádka hadrů, které ztratila pradlena z koše při návratu domů, když spěchala, aby ji venku nezastihla noc.

Zpoza mraku vyšel měsíc.

Conan se odrazil a skočil dopředu, aby unikl dýce. Avšak již ve vzduchu se otočil a po dopadu čelil svému nepříteli s krátkým mečem v ruce. Ten vyjel z pochvy jako had. V druhé ruce stále ještě třímal váček, který před pár okamžiky ukradl.

Před ním se tyčila bílá stěna s nevelkým výklenkem, v němž se před chvílí skrýval. Již zdaleka nebyla taková tma a navíc Conanovy rysí oči si již na ni zvykly. Prohledával pohledem výklenek.

Byl prázdný.

„Tam už nikoho nenajdeš,“ ozvalo se vedle něj tiše.

Mladý Cimmeřan otočil pomalu hlavu doprava. Vedle něj stál malý, drobný muž. V levé ruce se mu pohupovala dlouhá, štíhlá dýka. Její ostří vrhalo měsíční pablesky. Byla to úplně nezdobená zbraň. Mladý Cimmeřan zasunul váček s penězi dozadu za opasek, kterým měl přepásanou tuniku.

„S tímhle žihadýlkem nemáš šanci,“ procedil Conan mezi zuby a mávl mečem.

Neměl rád, když se někdo v jeho blízkosti pohyboval se zbraní, a obzvlášť velkou averzi měl k lidem, kteří se pokoušeli toho využít.

Jeho pohyb byl pohybem hladové šelmy. Málokteré oko by vůbec zahlédlo svištící čepel širokého, krátkého meče. Ne však Shemita, který se jen usmál a lasicovitým způsobem uhnul ráně. Potom druhé i třetí. Točil se v měsíčním světle v podivném tanci. Conanovi připadal jako had. Ani se nepokoušel použít svoji zbraň, která stejně byla proti Conanovu širokému meči zcela bezcenná. Cimmeřanovi se podlévaly oči krví. Jeho vztek rostl. Ale v tomtéž okamžiku se musel obdivovat protivníkovým schopnostem a jeho ohebnosti. Sám se dokázal pohybovat s neuvěřitelnou rychlostí a předvídavostí, ale proti tomuto Shemitovi to nestačilo.

Stále se mu ho nedařilo zasáhnout. Několika klamnými výpady zahnal svého protivníka k bezvládně ležící oběti přepadení. Na okamžik se zastavil, jako kdyby se rozhodoval, co má udělat, a pak zaútočil přímým bodem. Shemita uskočil a zakopl o ležícího Zamořana. V pádu se dokázal smotat do klubíčka, takže místo pádu předvedl něco jako nepříliš povedené salto křížené s přemetem vzad. Dýka mu vylétla z ruky vysokým obloukem a řinčivě dopadla na zeď paláce. Odrazila se od ní a pak cinkla o kamení, kterým byla ulička vydlážděná.

„To by snad stačilo,“ usmál se Shemita na Cimmeřana.

Conan však měl rudo před očima a jen stěží se ovládal, aby ze sebe nevydal řev, kterým v bitvách s takovou oblibou zastrašovali nepřítele cimmerští bojovníci. Conan ho stále ještě měl v krvi a také v paměti z bitvy o Venárium. Postupoval vpřed a Shemita přesně stejnou rychlostí ustupoval.

„Mohl bych ti uniknout, kdykoli se mi zachce,“ opět se snažil tmavý muž zklidnit rozzuřeného Cimmeřana.

Nebylo to snadné.

„Ty's dneska byl ve Věži slona, že?“ podíval se Shemita pevně na Conana a jeho modročerný vous pod jestřábím nosem se zježil.

Cimmeřan se zastavil, jako kdyby narazil na stěnu. Meč ve zdvižené ruce byl připravený na prudký sek, ale zůstal v té poloze.

„Co ty o tom víš?“ vyrazil ze sebe chraptivě Conan, který si okamžitě vzpomněl na děsivé okamžiky, které před nedávném zažil.

„Nejsi jediný, kdo na ni měl zálusk,“ ušklíbl se Shemita. „A taky's tam nešel sám,“ konstatoval. „Byl tam s tebou Taurus z Nemedie.“

Conan sklonil hlavu na stranu a ruka s mečem mu klesla. Beze slova kývl.

„Já jsem se tam taky chtěl dostat,“ pokračoval Shemita, „ale předběhli jste mě. Co se tam dělo?“ vyzvídal. „A kde je Taurus, ten tlusťoch? Měli jsme tam jít spolu.“

„Do toho ti nic není,“ odsekl Conan. „Ty ses tam nedostal, zatímco my ano. A ostatně Taurus se už nikdy nevrátí.“

„Nikdo se tě už nebude vyptávat na to, co se tam stalo. Za prvé nikdo nebude předpokládat, že by ses něčeho takového mohl zúčastnit, a za druhé tě spíš budou hledat kvůli tomu ,neštěstí‘ v hospodě. Ostatně královi vojáci to určitě nebudou. Možná tak jeho kothští kumpáni, nebo ten ophirský šlechtic.“

„Ty toho nějak moc víš,“ zavrčel stále ještě zuřící Conan a nenápadným pohybem se posouval k Shemitovi.

Ten ho pozoroval s úsměvem na tváři.

„Chci ti něco navrhnout,“ ozval se v okamžiku, kdy se mladý Cimmeřan dostal do nebezpečné vzdálenosti. „Ty sem nepatříš. Tvé rodiště ti nedalo dostatečný výcvik pro život v ,civilizované‘ společnosti, tedy ve městech. Krást se musí umět. Takhle bychom to dlouho ve městě nevydrželi,“ mávl rukou Shemita k mrtvole muže, kterého Conan okradl. „Kdybychom zabíjeli každého, kterého okrademe, tak tu za chvíli nikdo nebude. Taková zlatá vajíčka si musíme šetřit a opatrovat je.“

Conan se zastavil. Bylo mu jasné, že v těch slovech je mnoho pravdy. Zasunul meč do pochvy, sebral ze země Shemitovu dýku a hodil mu ji. Jiného muže by čepel zabila. Letěla hrotem kupředu, jako kdyby ji Conan měl přivázanou k dlouhému klacku. Shemita ji chytil ze vzduchu, opět se usmál, vyhodil ji vzhůru, aby se otočila. Chytil ji za rukojeť a pak ji zasunul do pouzdra, které měl připevněné k pravé noze. Řekl:

„Děkuji ti, Cimmeřane. Conan z Cimmerie. Měl by sis dávat větší pozor, aby se tvé jméno nestalo příliš známé.“

„Jak se jmenuješ ty?“

„Derkan z Asgalumu.“

„Neznám.“

„To je dobře. Čím míň lidí mě zná, tím je větší pravděpodobnost, že mě nikdy nedopadnou.“

„Jak ti mám věřit, že jsi dobrý zloděj? Lepší než já?“ Conanovy oči se zúžily napětím, jak čekal na odpověď.

Vtom se vzduch rozezněl zvukem mnoha obřích gongů. Rány se opakovaly stejně pravidelně, jako když buší srdce. Jen jejich tóny byly hluboké, takže nevzbuzovaly dojem něčeho dobrého. Z chrámových věží se přidaly dlouhé tarnary svým bučivým voláním. Arenjun se probouzel do zděšeného rána.

„Zemřel velekněz Yara,“ zachvěl se Derkan. „Tak je to přece jen pravda. Nemohl jsem tomu uvěřit, i když jsem viděl věž ležet na zemi v troskách a tebe, žes ji opustil ve zdraví, což by se nestalo, kdyby byl Yara na živu.“

„Jak ti mám věřit, že jsi dobrý zloděj?“ opakoval Conan svou otázku a modré blesky mu vyšlehly z očí.

„Třeba pro tohle,“ ušklíbl se Shemita a nadhodil do vzduchu váček, který Cimmeřan ukradl nyní již mrtvému Zamořanovi a před chvílí si ho zasunul za opasek.

Conan zůstal překvapeně zírat. Zavrtěl nevěřícně hlavou a levou rukou zašátral za opaskem. Byl přesvědčený, že se za celou dobu podivného souboje Shemita nedostal k němu tak blízko, aby něco takového bylo možné. Ale místo za opaskem bylo prázdné, takže Conan musel přijmout Derkanovu „odpověď“ jako fakt.

Hospoda byla začouzená, to ano, ale nebylo to tak strašné. Conan do sebe cpal obrovské kusy uzeného masa. Potřeboval doplnit vydanou energii a dnes v noci jí ztratil hodně. Maso střídal s plackami. Ty si namáčel do šťávy, kterou mu hostinský přinesl v hluboké misce. Derkan se na něj díval přivřenýma očima a chvílemi nevěřícně vrtěl hlavou.

Místnost, v níž seděli, nebyla veliká. Na místní zvyklosti byla velmi dobře osvětlená. V každém rohu visel na zdi železný, notně zrezavělý koš a v něm hořely dvě až tři louče. Masivní krb, kde se nad vysokými, narudlými, praskajícími plameny otáčel na rožni celý kanec, osvětlení nejen doplňoval, ale i změkčoval. Prkenná podlaha byla vysoko nastlaná slámou, v níž mizely kosti odhazované hosty. Uprostřed podpíral strop jediný vyřezávaný dřevěný sloup. Na něm byly černé kovové háky, na něž si hosté věšeli promočené pláště v případě, že venku lilo. Dnes na nich neviselo nic.

Dřevěné stěny zdobily obrovské sekery, podle nichž se hospoda jmenovala. Conan je jediným pohledem ohodnotil a s úsměškem řekl Derkanovi:

„S tímhle by nikdo nikoho nezabil.“

„To máš pravdu. Ale jsi první, kdo to poznal tak rychle. Jsou ze dřeva. Dokud tam visely ty opravdové, bylo tu často příliš mnoho problémů. A hostinský je neustále musel čistit. Tak to vyřešil takhle.“

„Kde přespíme? Nemůžu se vrátit.

„Tady. Už jsem zaplatil nový, větší pokoj. V tomhle honosném hostinci, mimochodem je jeden z nejlepších v celém Arenjunu, tě nikdo hledat nebude. A konečně ani mne ne. Tady normálně bydlí chudší šlechtici, nebo velmi bohatí obchodníci.“

„Bydlíš tu už delší dobu?“ mladík upřel pronikavé modré oči na Shemitu. Odpověď ho zajímala natolik, že dokonce přestal na okamžik i žvýkat.

„Ano,“ přikývl pomalým a rozvážným pohybem Shemita. „Sice to tu zpočátku nebylo jednoduché, protože zdejší šlechtici nevidí rádi ve svém hájemství cizince, ale po několika drobných šarvátkách si zvykli.“

„Kolik mrtvých?“ zeptal se lakonicky svalnatý mladík.

„Ani jeden,“ zavrtěl hlavou Derkan. „Nemohl jsem je natolik urazit, aby se proti mně spojili, ale nemohl jsem je nechat vyhrát. Takže to vždy navenek vypadalo, že to byla náhoda, ale oni dobře věděli, jak to bylo.“

„Hm,“ zamyslel se Conan, „když sem chodí jenom bohatí, tak to tady musíš mít dobrý lov,“ pokračoval mladý Cimmeřan se svou obvyklou přímostí.

Shemita nakrčil svůj mohutný jestřábí nos, až se mu zježily vousy.

„Tady?“ zeptal se stejně tiše, jako s ním mluvil Conan. „Tady nikdy!“

„Proč?“ zavrtěl nechápavě mladý Cimmeřan hlavou.

„Kdyby tu ztratilo příliš mnoho lidí peníze jinak než utrácením za jídlo a pití, eventuelně hrou, tak koho by začali okamžitě podezřívat?“

„To je jasné,“ zamnul si bradu mastnými prsty Conan. „Takže tady nikdy?“

„Nikdy! Dokonce jsem tu pomohl chytit jednoho zloděje. Samozřejmě, že to nebyl nikdo ze zlodějského cechu. Nevšímám si jich, nejsem s nimi ve spojení a vyhýbám se jim. Doufám, že oni o mně nevědí nic.“

„Tak jako nevěděli o Tarovi z Nemedie?“

„Tak.“

„Tvrdil, že místní zloději nic neumějí.“

„To není pravda,“ zavrtěl klidně Derkan hlavou a natáhl se po jedné z mála zbylých placek. „Jsou dobří, moc dobří, ale já s nimi nechci mít nic společného.“

„Proč?“ Conan si hleděl víc jídla a poháru než debaty a tuto otázku položil tiše, jako kdyby na ní vůbec nezáleželo.

Shemita se na něj zkoumavě podíval. Pak se usmál, až se mu rozježené houští jeho vousů rozčepýřilo ještě víc.

„Ty moc řečí nenaděláš, že?“

Conan jen zavrtěl hlavou.

„Cechmistr zlodějského cechu už je strašně dlouho u moci a volby se nekonají tak, jak je normálně zvykem. Říká se, a já to vím zcela určitě, že je to čaroděj. A s magií já nechci mít nic společného.“

„Já taky ne,“ řekl rozvážně Conan a pak se ušklíbl, „dobrý meč je vždycky lepší než jakákoli magie.“

„Jak kdy,“ odtušil Derkan. „Navíc jsem slyšel, ale to jsem opravdu jen slyšel šeptat, že patřil k přátelům velekněze Yary a jemu podobných, takže to v žádném případě není vhodná společnost pro mne.“

„Máš pravdu,“ řekl Conan mezi dvěma obrovskými sousty pečeného masa, „pro mne taky ne.“

Derkan rozvážně žvýkal placku namočenou ve šťávě a bylo vidět, že mu chutná. Po chvíli jídlo zapil z mosazného poháru. Držel ho za stopku a pomalu jím točil v prstech. Vypadalo to, jako kdyby se kochal postavičkami vyrytými na jeho povrchu. Seděl uvolněný a spokojený sám se sebou.

Conan však vycítil nebezpečí. Jeho až zvířecí instinkty ho varovaly, jako již tolikrát. Mohutné svaly na rukou se mu napjaly. Přejel podezřívavě očima celý sál.

Do vchodu právě vcházeli tři zamořští vojáci.

„Těch si nemusíš všímat. To jsou velitelé a také šlechtici. Jako velitelé za moc nestojí, ale peněz mají dost. Už několikrát jsem jim ulehčil. Cestou do kasáren a dost daleko od ,Obří sekyry‘. Ale copak?“ Shemita lenivě zavrtěl hlavou, „snad nemají potíže?“

Conan se pátravě podíval na Derkana a po chvilce mu svitlo. Shemita sedící zády ke vchodu, takže ho nikdo nemohl poznat na první pohled, sledoval, co se za ním děje, na vyleštěném povrchu poháru.

„Ano,“ sevřel Derkan rty, „tenhle pohár jsem si oblíbil pro jeho ušlechtilé tvary a hostinský ví, že si na něj potrpím. Jsem dobrý a vážený host, to znamená, že mám stále dost peněz, takže můj pohár nedostane nikdo kromě mě.“

Důstojníci mezitím došli k sloupu a rozmáchlými pohyby, tak jak to vojáci dělají, si sundávali pláště, které patřily k uniformě. Usadili se ke stolku poměrně daleko od obou zlodějů. Conanovi to poněkud vadilo. Rád by se dozvěděl, co se po městě děje a říká.

„Neboj se. Budeme to vědět ve chvíli, kdy půjdeme spát. Holka, co roznáší pití, ví, jak si může přivydělat. Já jí každou zajímavou zprávu dobře zaplatím.“

„U Croma,“ hekl Conan, „vidím, že se mám ještě mnohému co učit.“

„Však já od tebe také,“ trochu mladého Cimmeřana uklidnil starší Shemita. „Buď jsi opravdu dobrý, nebo já už stárnu. To je problém, který potřebuji vyřešit. U nikoho mi netrvalo tak dlouho, než jsem ho obral, jako u tebe. A ještě jsem málem přišel k úhoně. Několikrát to bylo o fous. Jsi strašně rychlý.“

„Kdo u nás nemá sílu a rychlost, tak dlouho nepřežije,“ zavrčel Conan a víc se o tématu nechtěl bavit.

Pustil se opět do kusů masa v míse s velikou vervou.

„No, pokud tě vzal do party Taurus Nemedijský a navíc, pokud jsi to ty přežil, zatímco on ne, budeš muset něco umět. Ale zatím to na jemnou práci nevypadá.“

„Jakou jemnou práci myslíš?“ zahuhlal Conan plnými ústy.

„Správný zloděj by neměl kolem sebe šířit rozruch. Kam přijdeš ty, tam je pozdvižení. To není dobře… Nebo,“ postarší Shemita si přemýšlivě mnul špičku dlouhého výrazného nosu, „možná, že vlastně ani ne. Když si tě budou všichni všímat, tak bych já mohl… Ba ne,“ zavrtěl hlavou, „to je taky stará věc. Používat volavku je příliš normální. Ledaže bych tě vycvičil…“

„Kdo se tě o něco takového prosí,“ zavrčel Conan. „Mne bude stejně živit můj meč.“

Když zahlédl jemný, nenápadný úšklebek, který přeběhl Shemitovi po tenkých, bezkrevných rtech, zúžily se mu oči, jak v něm stoupal příval vzteku. Začal vidět rudě.

„No, počkej, počkej,“ Derkan zvedl prázdné ruce nad stůl v mírumilovném gestu, „budu tě učit, jenom když ty sám budeš chtít. Máš pro to obrovské předpoklady. Tvoje rychlost, oči, postřeh… Nejsem žádný dobrodinec. Ani náhodou. Dnes jsem přišel o společníka. Byl jsem domluvený s Taurem na jednom kšeftíku. Ty bys ho mohl nahradit.“

Shemita napjatě sledoval Conanovu ruku, v níž obrovitý mladík svíral dlouhou štíhlou dýku, kterou si krájel maso. S uspokojením viděl, jak zbělelé klouby opět nabírají hnědou barvu kůže člověka, pohybujícího se mnohem častěji pod širým nebem nežli pod začazenými stropy městských hospod.

„Uvidíme zítra,“ zabručel nyní již uklidněný Cimmeřan. „Teď bych si raději šel odpočinout. Ráno se budu muset rozhodnout…“

„Já myslel, že už jsme se dohodli,“ řekl zklamaně Derkan.

Zářivé slunce prorazilo svými paprsky skrz špinavé okno hostinské místnosti, kde na posteli spal zloděj Derkan a na zemi přímo za dveřmi, zatočený v medvědí kůži stažené z postele, odpočíval Conan. Skleněné kotoučky, z nichž okno sestavil nějaký mistr, byly tak hrbolaté, že rozkládaly sluneční paprsky na barevnou duhu.

Mladík se probudil v okamžiku, kdy mu jeden z paprsků dopadl na obličej. Derkanovo oddechování znělo pravidelně a jeho funění nezměnilo tóninu po celou dobu, kdy ho Conan poslouchal. Conan se opatrně převalil a vyklouzl zpod kůže.

Měl v úmyslu opustit zloděje, jak nejrychleji to půjde. Neměl v lásce partnerství, které bylo z jeho strany tak nerovné. Už několik let byl přesvědčený, že si vždycky vystačí sám. K tomu ostatně směřovala celá výchova všech cimmerských mladíků.

Jenže druhá část Conanovy osobnosti uznávala svoji nedostatečnou připravenost na život ve městech. Promítala druhé půlce, která se jakékoli výuce vzpírala, včerejší události před oči v těch nejživějších barvách tak dlouho, až musel uznat, že včera měl notnou porci štěstí, když z celého dobrodružství vyvázl nejen životem, ale nakonec i s oním měšcem.

Conan stál nerozhodně u bílé, jen mírně flekaté stěny pokoje. Rozhodování mu nakonec usnadnily jemné a tiché kroky, které zaslechl na chodbě. Návštěvník se zastavil za jejich dveřmi. To už měl Conan v ruce dýku a stál opřený o zeď vedle dveří. Ty se pomalu otevřely a zakryly čekajícího Cimmeřana.

Drobný mužík se na posteli převalil a způsobil tolik hluku, že Conan ani neslyšel, jestli vetřelec vešel do pokoje, či nikoliv. Posadil se a protáhl, až mu zapraskaly kosti. Modročerný vous měl rozježený, jako kdyby měl pod jestřábím nosem rozzuřenou kočku. Jeho modravě černé vlasy vypadaly jako křoví, kterým proběhl rozběsněný medvěd. Do široka otevřené oči nechápavě bloudily z návštěvníka na Conana ukrytého za dveřmi. Pak se hlasitě rozesmál. Jeho smích přešel po pár okamžicích v hýkání, jak nemohl popadnout dech.

„Pojď, Ranito, dál,“ vyrazil ze sebe za chvíli, když přece jenom trochu zvládl záchvat smíchu, „a snídani polož, jako obvykle, na stůl.“

Do pokoje vešla dívka, která včera roznášela pití, a nechápavě se rozhlížela kolem sebe.

„Kam zmizel váš přítel?“ zeptala se tichým a docela příjemně znějícím hlasem.

„Tomu jsem se právě smál,“ znovu roztáhl Shemita své tenké světlé rty. „Na vás dva byl totiž nádherný pohled. Ty mezi dveřmi a on za nimi z druhé strany s dýkou v ruce. No,“ pokrčil rameny, „zřejmě už má hlad.“

Dívka položila tác se snídaní na stůl a teprve nyní se otočila. Tím poskytla Conanovi potřebný čas k tomu, aby vyklouzl zpoza dveří a tvářil se jakoby nic. I dýka zmizela za opaskem.

Derkan vylezl z postele a pružnými, zcela probuzenými kroky zamířil ke stolu. Dívka hodila po Conanovi dost vyzývavý pohled, ale pak potřásla hlavou a vyběhla z pokoje ven. Oba strávníci zasedli ke stolu.

„Dnes odpoledne půjdeme na bazar, pokud ses už rozhodl, že se budeš učit a ne že zmizíš při první vhodné příležitosti.“

„Dobře,“ kývl rozvážně Conan hlavou, „já tu s tebou zatím zůstanu. Zkusím to. Ale musím vědět mnohem víc o tom, co jste měli v plánu s Taurem.“

„Když jsme teď parťáci, tak na to máš právo,“ kývl rozvážně hlavou Shemita. „Gramew se dočetl v jakýchsi svitcích, že k dalšímu postupu v hierarchii čarodějů potřebuje jakousi sošku. Má být ze zlata. Doufali jsme s Taurem, že by ji třeba mohl mít Yara.“

„Nic takového jsem tam neviděl,“ zavrtěl Conan energicky hlavou.

„Škoda. Mám na ni zákazníka, který by ji chtěl.“

Kapitola druhá

ZLODĚJSKÝ VÝCVIK

Derkan stál zády ke Conanovi. Na jeho opasku bylo přivázáno několik váčků na různě dlouhých kožených tkanicích. Mladý Cimmeřan stál u dveří a čekal na pokyn. Shemita kývl a přivřel oči. Conan se mírně nahrbil, jak přenesl váhu na špičky. Pohyboval se jako sněžný leopard, měkce a plavně. Vyhnul se nejenom stolu a židlím, ale za těch několik pokusů, co už dnes měl za sebou, přesně věděl, které prkno vrže a které praská. Dýchal zvolna a zhluboka, takže ho vůbec nebylo slyšet.

Zastavil se za Derkanem. V jedné ruce měl nůž a druhou nadzdvihl šňůrku, aby ji mohl přeříznout. Než se nabroušené ostří mohlo dotknout kůže, lapila Derkanova ruka Conanovo zápěstí.

Conan prudce vydechl, až to zasyčelo, a vztekle hodil dýkou proti oknu. Zbraň se zabodla do dřevěného rámu. Byl nový a hostinský na něj byl velmi pyšný, protože jeho hostinec byl první v celém Arenjunu, který měl otevírací okna.

„Hostinský z toho nebude mít radost,“ poznamenal Derkan, když se snažil, se značným úsilím, vytáhnout zabodnutou zbraň. Na jeho štíhlé levé ruce mu naskočily boule svalů, které prozrazovaly neobvyklou sílu, kterou by nikdo nečekal v tak drobném, až hubeném těle.

Shemita se pomalu otočil, váčky na jeho opasku se pohupovaly a jemně cinkaly, neboť je do příjemně zaobleného tvaru vyplňovaly zlaté mince. Pravičkou přejel po vousech a snažil se je upravit do patřičného tvaru.

„Musím tě pochválit, Conane z Cimmerie,“ řekl slavnostně. „Při tomto pokusu bys mě opravdu bez problémů obral, protože jsem tě vůbec neslyšel. Jednu chybu jsi však přesto udělal. Nadzdvihl jsi váček. Opatrný muž by si náhlé ztráty tíhy všiml a mohl by tě chytit jako já. Pravda, při tvé rychlosti by se mu to s největší pravděpodobností nepovedlo, protože i já jsem to dokázal jen díky tomu, že jsem tě sledoval v odrazu, který mi poskytlo okenní sklo. A to je druhá chyba, kterou jsi učinil, neboť ses nepřesvědčil, jestli tuto možnost náhodou nemám.“

„To budu raději stát proti pěti uraženým Zamořanům, než abych se učil takové…,“ soptil Conan.

„Určitě se ti to někdy bude hodit,“ usmíval se Derkan, „a já mám radost, že jsem svému umění naučil někoho, kdo si to zaslouží. Za ten měsíc, co tě mám v práci, jsi udělal takový pokrok, jaký jsem já udělal ve škole za rok. Jsi rozený zloděj.

Ale už bylo dost hloupých řečí, teď pojďme dolů na oběd.“

Taková slova Conan slyšel vždycky rád. Zvlášť proto, že se už mnohokrát za svůj krátký život ocitl v situaci, kdy se k něčemu tak dobrému, jako bylo jídlo v tomto hostinci, nedostal.

„Tamhleto by mohl být náš člověk,“ kývl Derkan dlouhým jestřábím nosem a ukázal tak Conanovi jejich dalšího zákazníka.

Byl jím Kothánec. Velký, tlustý, očka zapadlá v mocné vrstvě tuku. Vyšívaný chalát měl přepásaný širokým koženým opaskem, na němž se mu houpalo několik velkých kožených měšců. Na první pohled nebylo jasné, v kterých má peníze a v kterých jiné věci.

„Nepodceňuj ho,“ nabádal potichu Derkan Conana, „podívej se, jak se na tu svou tloušťku pohybuje lehce. Zřejmě to bude nějaký obchodník, který nežije jen tady ve městě.“

„Jasně,“ zavrčel Conan, „to by taky nebyl tak…“

„Počkej,“ zarazil ho prudce Derkan. Přitom se stále opíral o stánek a tvářil se jako ten nejobyčejnější povaleč, který nemá vůbec nic na práci, jen pozorovat, co se kolem děje. Conan držel v ruce chlebovou placku, v níž měl zabalený kus pečeného masa. Vůně jídla mu stoupala do nosu, ale vůbec ji v tomto okamžiku nevnímal. Právě tak jako si nevšímal reje barevných chalátů a oblečení, v nichž se tu pohybovali shemitští, zámořští a kothští kupci. Ba dokonce nevěnoval pozornost ani světlovlasému Gundermanovi, oblečenému do kožených kalhot a vesty, jemuž se pohupoval u pasu široký meč. Nevnímal řev vyvolávaču od stánků vychvalujících zboží svých pánů, jekot lehkých ženštin, které tu v časném odpoledni začínaly rozhazovat sítě a upozorňovaly tak na neslušné chování místních hejsků, co je plácali po zadcích či štípali do tváří a ti odvážnější sahali i do blůzek.

Oči měl jen pro Kothánce.

„Nejsme sami, kdo se o něj zajímá,“ sykl po chvíli.

„Já vím,“ usmál se Derkan, „proto jsem tě zarazil. Jen je sleduj.“

„Vidím tři,“ přimhouřil oči mladý Cimmeřan.

„Čtyři,“ opravil ho Derkan, „ten odulý Zamořan k nim patří taky.“

Čtveřice kroužila kolem pomalu se procházejícího Kothánce. Ten netušil, co se na něj chystá. Černá dívka, která mohla pocházet z Keshanu nebo Darfaru, se dostala před oběť a zastavila ji. Vytáhla odkudsi malý bubínek a začala před Kotháncem tancovat. Ten ji určitě považoval za pouliční tanečnici, a tak se zájmem přihlížel její produkci. Dívka se prohýbala jako užovka, tmavé ruce a nohy vířily v divokém tanci. Točila se jako větrný vír, ruce nad hlavou vybubnovávaly opojný rytmus. Dlouhé, černé vlasy v některých figurách zametaly prach arenjunského tržiště. Smála se nahlas, až chvílemi přehlušovala ryk, který tu vládl.

Dva Zamořané, jeden chlapec s kudrnatými vlasy a ohrnutým nosem a druhý štíhlý, tmavý muž středních let, se pomalu pohybovali davem, který se kolem tanečnice tvořil, tak aby se dostali ke Kothánci zezadu. Již se k němu blížili. Odulý, starší Zamořan, který vypadal jako zámožný obchodník, se zatím držel opodál.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Conan a skryté město.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.