Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Amo Jones: Koruna osudu

Vydání první

Copyright © 2020 by Amo Jones

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Nevhodné pro osoby mladší 18 let.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2405. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Crowned by Fate vydaného v roce 2020

Český překlad © 2021 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2021 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2021 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1506-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1507-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Amo Jones

Koruna osudu

Druhý díl série

Koruna

Pro vás, mí čtenáři a čtenářky

PROLOG

Isa

Smrt. To slovo zřídka zabloudí do naší mysli. Jak k tomu dojde? Bude to bolet, až se to stane? Občas přemýšlím o datu. S vědomím, že už jsem přežila své datum úmrtí šestnáctkrát. Prapodivný pocit, že jsem stála přímo na prahu dveří ženy s kosou osmadvacetkrát, mě pronásleduje každý rok.

Ale už dál nemusí. Datum smrti totiž nadešlo.

Voda mě obklopuje, klesám čím dál hlouběji. Černá. Tmavá. Prázdná a tichá. Neslyším narážení vln ani křik. Všechno je zkrátka tiché.

Otevřu oči. Mé dlouhé šedohnědé vlasy se kolem mě vznášejí. Nemůžu dýchat. Nevidím skrz kalnou vodu.

Tohle je ono.

Umřu.

Už nemusím čekat, až se smrt zmocní mé malátné duše, je to tady. Dveře jsou doširoka otevřené.

Propadám se čím dál hlouběji do bezvědomí. Do neznáma. Do temnoty tak beznadějné…

1. KAPITOLA

Isa

Každá pravda by neměla vyplout na povrch. Některá by měla zůstat pohřbená, zalitá lžemi. – Isa

Je třeba věřit, abyste mohli hřešit, protože zlo nemůže existovat bez víry v dobro. Nejsem dobrý člověk. A nejsem v pořádku. Jsem něco, co bylo na celé roky vsazeno do temné cely. Do cely bez klíče, bez přístupového kódu, bez možnosti úniku. Sídlí to ve mně, mezi utaženými uzly mého mozku.

Probudím se, zachvěju. Rty se mi třesou a zuby drkotají. Proč je tu chladno? Je mi taková zima. Vydrápu se z postele, popadnu čistou bílou tenkou přikrývku a omotám si ji kolem těla. Rukou sjedu na břicho, jež kdysi bývalo nafouklé, teď je však ploché, beze stopy po tom, že bych v něm nosila dítě. Co je tohle? Jak se jmenuju?

Rozhlédnu se po pokoji. Je mi taková zima. Je tu kovová postel a krb, kamenný a zabudovaný do tichých bílých zdí. Nehoří v něm. Je tu tak chladno. Vedle krbu leží hromada polen s oloupanou kůrou popadanou na zemi. Zase se zachvěju a na těle mi naskočí husí kůže. Pod nohama mám měkký červený koberec, barvy…

„… krve,“ zašeptám si pro sebe a v hlavě se mi vysokou rychlostí začnou vynořovat vzpomínky.

Jmenuju se Isa Royalová.

Můj manžel je Bryant Saint Royal.

Nemusela jsem se bát smrti, protože jsem smrt. Doprovází mě všude.

Je tu tak chladno. Profičí kolem mě studený vzduch a mé tělo se v něm zatřese. Vrznou dveře. Dřevěné jako celá chata. Okna obklopují rampouchy. Kloužou po venkovní straně skla a tají.

Jsem v nějaké chatě, ale proč a jak jsem se sem dostala? Schoulím se na posteli v obývacím pokoji.

Celá zmatená nakloním hlavu. Hlavní dveře se otevřou, dovnitř vejde muž a kopnutím je za sebou zabouchne.

„Krucinál, tam venku je ale zima,“ pronese nenuceně. Až moc nenuceně.

Sevřu přikrývku a ze rtů mi unikne výkřik. „Kdo k čertu jste?“

Ten muž je velký, mohutný a zarostlý. Má dlouhé vousy, ale pěkné oči. V koutcích jsou malinko šikmé, jejich barva mě však protne jako letící dýka, jako bych byla terč.

„Ticho.“ Odloží vedle otevřeného krbu pár polen. Do vzduchu brzy zašlehají plameny. Nechci pokládat další otázky. Zmatená a omráčená couvám, až zády narazím do zdi. Na dlaních ucítím pot a hruď se mi stáhne tak, že ji nemůžu uvolnit.

„Proč?“ zašeptám a sáhnu si na hlavu. Jsem učesaná, vlasy mi visí v dokonalých vlnách, a když se prsty dotknu rtů, cítím, že na nich mám rozmazanou rtěnku. „Kde to jsem?“

Muž neodpoví.

Přechází po chatě a já fascinovaně sleduju, jak se navzdory své velikosti precizně pohybuje. Je tu dřevěný stůl, zastaralá kuchyňská linka, látkou potažená pohovka pro dva, ale chybí televize. Na zdi visí malovaný portrét. Žena na něm má tmavé vlasy, spadají jí na štíhlá ramena, klíční kost vypadá jako naostřená skalpelem. Její tvář tvoří změť barev smíchaných dohromady, aby skryly její identitu. Nevím proč, ale ten obraz ke mně promlouvá. Ohromená a uchvácená tím uměním natáhnu ruku k uschlému plátnu. Potřebuju se té tváře dotknout.

Z transu mě však vytrhne nečekaný pohyb. Otočím se. Plameny z krbu mi zahřívají záda. „Znám vás?“

„Ne,“ odpoví stroze. Není to muž mnoha slov.

Polknu nervozitu. „Kde je koupelna?“

Ukáže velkým prstem za moje rameno. „Druhé dveře napravo. Jestli nevyjdete do pěti minut, vrazím dovnitř.“

Proklouznu ven z místnosti a zamířím tam, kam mě navedl. Nechci mu teď být nablízku, ne, když netuším, kdo to je.

Zavřu dveře koupelny a sklopím sedátko na záchodové míse. Teprve teď si všimnu, co mám na sobě. Bílé lněné šaty, které mi končí v polovině stehen. Dotknu se měkké látky, promnu ji mezi palcem a ukazovákem. Co je tohle za místo a jak jsem se sem dostala?

Hlasitá rána na dveře mě probere z mrákot. „Iso! Hněte sebou!“

„Dejte mi minutku!“ zavolám, vytáhnu si šaty výš a posadím se na záchod. Jakmile jsem hotová, opláchnu si v umyvadle ruce. Oči upřu do zrcadla a ztuhnu.

Vypadám stejně, a zároveň jinak. Mám delší vlasy, o odstín tmavší. Bledou pokožku, jako by mi unikla celá letní sezóna, a pod očima mám vrásky, kterých jsem si nikdy dřív nevšimla.

Ozve se další rána, až povyskočím.

„Už jdu!“ Otevřu dveře a uvidím tam stát toho chlapa. „Jak se jmenujete?“ zeptám se a nakloním hlavu. Na sobě má džíny a tmavé tričko, které mu dokonale obepíná svaly. Je velký, urostlý a vousatý, v očích však přebývá cosi měkkého. Pod tím tvrdým zevnějškem. Nebo jsem možná pošetilá. Mohlo by to být tím. Vlastně bych to mohla doložit fakty.

„Max.“ Přejede očima po mém těle, než mi pohlédne zpátky do očí. „Nechci, aby to pro vás bylo ještě obtížnější, tak zkrátka dělejte, co vám řeknu.“ Otočí se ke mně zády a zmizí v obývacím pokoji, kde teď v otevřeném krbu plápolá oheň jako v pekle.

„Co tím myslíte?“ zeptám se a jdu za ním. „Nechápu, proč jsem se probudila tady. Poslední vzpomínka, co se mi vybavuje, je z mého svatebního dne.“ Když kouknu na svou ruku, zalapám po dechu. Z pohledu na prázdný prsteníček mám pocit, jako bych dostala ránu do srdce. „Kde mám prsten?“

Max šťourá do ohně dlouhou kovovou vidlicí, očividně není ochotný mi na otázku odpovědět.

„Hej!“ Přistoupím blíž a dotknu se jeho zad. „Kde je můj prsten?“

Ramena mu pod mým dotekem ztuhnou. Pomalu se ke mně otočí. „Jaký prsten?“

„Jsem vdaná!“ zaječím, otrávená, že si nemůžu na nic vzpomenout. Sklapnu pusu, jakmile mi najednou něco docvakne. „Kde je Bryant? Kde je moje dcera Harper?“

Mávám kolem sebe rukama a jednou ho praštím. „Kde jsou?!“ Cítím, jak pomalu sklouzávám, jak se přestávám ovládat a ztrácím i tu malou sílu, co jsem měla. Kosti mi změknou a podráždění se mi zarývá drápy čím dál hlouběji pod kůži.

Velkou rukou odmrští mou paži, druhou rukou mě pak popadne. Přiblíží svůj obličej k mému. Nos k nosu. „Nejste. Vdaná.“

Nadechnu se. Čtyřikrát.

Jedna.

Dva.

Tři.

„Co tím sakra myslíte?“ U čtvrtého nadechnutí selžu, protože mám sto chutí uhodit ho přímo do tváře a pokusit se utéct. Potřebuju Bryanta. Potřebuju svou dceru. Kde to jsem?

Když mě pustí, odletím vzad, až zadkem narazím do zdi. Chlap si prohrábne vlasy a zatahá se za konečky. „Nejste vdaná. Už ne.“ Než ho můžu poslat do patřičných míst, vřítí se do chodby a zmizí ve dveřích.

Sesunu se na podlahu, přitáhnu si kolena k hrudi a opřu si o ně hlavu. „Už ne.“ Pevně zavřu oči. Chci znát odpovědi. Potřebuju je, ale bojím se, že pokud se potopím hlouběji do své mysli, ztratím se. Nejsem schopná rozeznat, co je skutečné a co ne, jsem strachy bez sebe, že převezme otěže ona a že se já nikdy nevrátím…

„Bryante, berete si Isu za svou…“ Stála jsem u oltáře. Bryant mě držel za ruce, dychtivě mi hleděl do očí. Chtěl tohle stejně tak moc jako já. Náš příběh nebyl v žádném případě snadný, ale byl náš a zapisovali jsme ho nesmazatelným inkoustem.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a svraštil obočí.

Co se to děje? Nikdy jsem nezašla takhle daleko…

„Ano?“ Odkašlala jsem si. „Kde je Harper?“

Bryant mě chytil kolem pasu a přitáhl blíž k sobě, pak sklouzl nosem po mém. „Nic jí není. Hele.“ Kývl hlavou směrem, kde seděla moje rodina. Byla tam Lydia, můj otec, moje sestra Brianna a Bryantova sestra Jess. Harper ležela schoulená v Briannině náruči. Usmála jsem se, když jsem viděla, jak je Harper se sestrou šťastná. Na svatbě nebylo moc lidí. Nejbližší přátelé a malá rodina. Devon seděl v druhé řadě za Lydií.

„Nedělej si s ničím starosti. Můžeme se teď vrátit k naší pohádce? Nebo snad chceš, abych tě k tomu přinutil silou?“

Uchechtla jsem se a z legrace do něj strčila, než jsme se vrátili ke svým slibům.

Najednou mi zeslábl dech a uvadly svaly. Jako bych poznala její energii, když vstoupila do místnosti. Pootočila jsem hlavou a úsměv mi zmizel z tváře. Mé oči se střetly s jejíma a zmatek mi mírně zakalil zrak.

„Brooke?“ zašeptala jsem zmateně. „Co tady děláš? Vždyť máš být mrtvá!“ Všichni se otočili, aby se podívali, s kým mluvím. Brooke byla kamarádka, se kterou jsem pařila, když jsem chodívala na párty. V té době jsem poznala i Bryanta. Flámovaly jsme spolu a způsobovaly potíže a chaos po celé zemi. Patřila do temné části mého života. Když mě unesla a zdrogovala mě, málem jsem umřela. Bylo tu buď ona, nebo já.

„Ona nesmí mít všechno!“ zařvala a já si až tehdy všimla, co má na sobě. Obnošené hadry. Taky měla zakrvácené paže. V obličeji vypadala nezdravě, měla propadlé oči. Dál šla uličkou ke mně. Utekla z nemocnice?

„Brooke!“ zařval Bryant. „Vypadni kurva odsud, než ti vpálím kulku mezi oči.“

Brooke se zasmála, pod obnošeným tričkem se jí třásla vyzáblá ramena. „Táhni do prdele, Bryante.“ Zvedla pistoli, již nesla v ruce, a namířila ji na Bryanta. „Mrzí mě to, Iso. Tohle není…“

Okamžitě jsem se vrhla před něj, odhodlaná chránit ty, které miluju. „Ne!“ zaječela jsem a zavřela oči.

Prásk!

Při náhlém výstřelu ze zbraně jsem sebou trhla. Když jsem nic necítila, žádnou bolest, pomalu jsem otevřela oči a rukama si sevřela břicho. Všechno se zpomalilo, jak se lidi začali řítit kolem mě. Bryant mě odstrčil z cesty a běžel k místu, kde seděla Brianna.

Kolem nohou se jí zvětšovala louže krve a její srdcervoucí křik se mi vedral do hlavy. Udělala jsem pomalý krok vpřed a v té chvíli od ní Bryant převzal Harper. Otočil se ke mně se slzami stékajícími mu po tvářích.

Sklopila jsem oči na Harper v jeho náruči.

Tělo mi ochablo.

Modré oči měla zakalené. Mohla za to moje paranoia, nebo její pokožka opravdu nabírala nepřirozenou fialovou barvu?

Z její dečky kapala krev.

„Kruci!“ zaječela Brooke. „To ne… ne…“

Srdce mi puklo, vidění se mi zamlžilo a všechno zčernalo.

Max mi svírá ramena a třese se mnou na studené dřevěné podlaze.

Po tváři mi stékají slzy, zlostně je však setřu. „Kdo jste?“ Cítím se poraženě. Vzpomínám si na každý detail z toho dne, a jako by se mi v mozku sepnul nějaký zvláštní časovač, všechno najednou zapadne na místo.

Brooke byla moje kamarádka. Myslela jsem si, že je moje kamarádka, dokud mě neunesla. Části toho únosu mám stále zamlžené, jsou tam prázdná místa, ale vím, že mě unesla.

Max si povzdechne a opře se o zeď poblíž okna.

Prohrábne si rukama vlasy. „Jsem Max Barrack. Byl jsem váš lékař, když jsme vás prvně přijali.“

Mlčím a doufám, že se rozpovídá.

„Porušil jsem pravidla, když jsem vás přivezl sem, ale musel jsem vám pomoct.“ Zvedne ke mně hnědé oči. „Nejste zlomená ani nemocná, Iso. Staly se vám strašné věci.“

Když se odmlčí, skrčím si nohy pod zadek a zastrčím vlasy za ucho.

„Byl jste můj doktor? V tom ústavu?“

Ohryzek mu poskočí, když poklne. „Jo.“

Olíznu si rty. „Kdy to bylo? Kdy jste mě sem přivezl?“

„Minulý týden.“ Narovná se a zamíří do kuchyňského koutu. Vydám se hned za ním. „Nezachoval jsem se zrovna podle pravidel, ale musel jsem vás odtamtud dostat.“

„Proč?“ zeptám se a opřu se bokem o linku. „A jak to, že jsem tak dlouho spala?“

„Nespala jste celou dobu.“ Zavrtí hlavou a sáhne do skříňky, aby vytáhl keramickou čajovou konvici, která vypadá velmi staře na to, aby se dožila letošního roku. „Probouzela jste se a zase upadala zpátky do spánku. Nikdy jste nebyla při vědomí tak jasně jako teď, ale tu a tam jste se probrala.“

„Bože,“ vydechnu a zavrtím hlavou. „Jsem blázen.“

„Ne!“ vyštěkne Max a otočí se ke mně se dvěma hrnky v rukou. Oba jsou z kameniny, hodí se přesně do téhle chaty jako ze středověku. „Nejste blázen, Iso. Musíte pochopit…“ Zhluboka vydechne. „Nejste šílená. Lidi do vás šest měsíců cpali drogy, už od svatby. Ty prášky vás přiměly si myslet, že jste blázen. Měla jste halucinace. Krmili vás koktejlem léků, které jste rozhodně užívat neměla.“ Otočí se zpátky, aby připravil čaj. „Kruci, vždyť to ani není legální.“

Svraštím obočí a ostražitě zajdu dál do kuchyně. Pomalu se posadím na jednu z barových stoliček. „Nechápu to, Maxi. Můžete mi říct něco, abych tomu líp rozuměla? Využívali mě jako laboratorní myš?“

Přes pult ke mně posune hrnek. Foukám do horkého nápoje, až se mi pára srazí na špičce nosu.

„Ano. Ovšem můžu s vámi mluvit jenom tady. O čemkoli, co se děje mimo tuhle chatu, hovořit nesmíme. Rozumíte?“

Usrknu čaj a vzdychnu, když mi horký nápoj vklouzne do krku. „Rozumím.“ Sice to moc nechápu, ale podstatě rozumím.

Jinde než v chatě o tom nemám mluvit.

Založí si paže na hrudi a vytlačí tak svaly výš, derou se mu do těsného výstřihu. „V den vaší svatby…“

Škubnu sebou.

„Promiňte,“ omluví se, než zmírní tón. „Jste připravená o tom hovořit?“

Zamyslím se nad jeho slovy. Říkal, že od toho dne uběhlo šest měsíců. Ačkoli nevím, jestli o tom vůbec někdy budu připravená mluvit, uvědomuju si, že musím.

„Jsem.“ Narovnám ramena a doufám, že mi to dodá trochu síly, nebo aspoň vytvoří iluzi síly.

Přikývne. „Váš osudný svatební den spustil řetězec událostí. Vzpomínáte si na něco z toho, co se stalo, poté co jste omdlela?“

Zavrtím hlavou. „Ne. Vlastně jsem si tuhle část teprve před chvílí vybavila. Obvykle skončím u –“

„Beru si tebe, Bryante,“ zašeptá Max.

„Ano. Jak to víte?“

Max se zhluboka napije čaje, než se mi podívá do očí. „Protože ty drogy, které na vás otec zkoušel, tak fungují.“ Odloží hrnek. „Iso, posledních šest měsíců jste prožívala tytéž události pořád dokola.“

Slova mezi námi plují, zdá se však, že je nemůžu polapit a porozumět jim. „Cože?“

„Celého půl roku jste prožívala svůj a Bryantův milostný příběh pořád dokola. Od začátku. Od slov ,Iso, zvedni bradu a usměj se. Jak jsem tě to učila.‘ A pak… ,Je mi dvacet, Lydie, ne patnáct. Vím, co dělám.‘“

Na místě ztuhnu. Srdce se mi promění v kus ledu.

Max se ke mně nakloní a chytí mě prsty za bradu, aby se mi mohl podívat do očí. „Zažívala jste celé to martyrium, týrala tím sama sebe, půl roku. Až do té chvíle, kdy jste viděla Bryanta a Harper v tom ústavu, kdy jste byla Brooke.“

Vstanu ze stoličky a začnu přecházet sem a tam. Kráčím tam a zpátky a zmocňuje se mě frustrace. „Takže jsem ve skutečnosti Harper a Bryanta neviděla?“

Maxův pohled se zasmuší. Zavrtí hlavou. „Ne. Je mi líto. Některé části jste si vymyslela, nebyly skutečné. Prožívala jste stejné události, některé z nich však byly pokroucené. Pouze mírně.“

„Takže co je skutečnost?“ Zastavím se a přišpendlím ho pohledem. Slovo zmatek zdaleka nevystihuje mé pocity.

„Všechny hlavní události se staly, až na ty části, kdy jste si myslela, že máte v hlavě Brooke. Nebyla ve vaší hlavě. Byla skutečná. Avšak po tom incidentu na vaší svatbě a kvůli těm drogám, jež vám byly podávány, jste si v hlavě proměnila Brooke ve zloducha. Rozdělila jste svou osobnost a promítala si všechny špatné vlastnosti do Brooke a ty dobré do Isy.“

Pořád tomu nerozumím. Už mě naplnil informacemi až po okraj.

Sesunu se zpátky na stoličku a promnu si spánky.

„Takže v krátkosti – nejsem šílená a moje dcera je…“ Polknu přes napuchlé hrdlo. „Brooke byla skutečná, můj nejlepší kamarád mě znásilnil a otec do mě cpal drogy? Proč?“ Vím, že je můj otec schopen extrémních věcí. Prezidentskému úřadu dával vždycky přednost před rodinou – to vím – přesto mi to stále nedává smysl.

„No,“ promluví Max. „Devon vás neznásilnil. Na tom místě jste byly jen vy a Brooke. Když se vrátíte zpátky do minulosti, uvědomíte si, kde vaše mysl sklouzávala pryč z reality. Nakonec budete schopná rozpoznat, co bylo skutečné a co ne. Poté co Bryant na vaší svatbě zastřelil Brooke, váš otec potřeboval zatajit to, co se stalo, jenže když jste se probrala z mdlob, sebrala tu zbraň, ze které vystřelila Brooke, a vyprázdnila celý zásobník do hlavy její mrtvoly, pochopil, že se z toho nevzpamatujete. Obával se toho, co byste mohla udělat a jak by kvůli vám vypadal. Když jste byla v ústavu, než jste se probudila jako Brooke nebo Isa, ve vaší hlavě musela ta či ona tu druhou zabít. Když vás Brooke zabila tou mačetou, probudila se Brooke. Když jste Brooke zastřelila, vrátila jste se vy jako Isa.“

Zatnu zuby. „To s mým otcem mě nepřekvapuje. Takže mě tam nechal zavřít.“

Max mlčí.

„A Bryant?“ zeptám se a zadívám se na něj. „Kde je sakra můj takzvanej manžel?“

„Neznám jeho důvody, Iso. Nikdo je nezná. Nenavštívil vás už celé měsíce. Prostě se vrátil ke svému životu. Ovšem vím, že s vaším otcem zůstali přáteli.“

Cítím, jak prudký hněv pohání mou zlost a jak hrozí, že přeteče. „Opustil mě.“ Nadechnu se přes slzy. „Všichni mě sakra opustili.“

„Hej!“ Max obejde malý pult. Chytí mě za bradu. Dívám se do jeho tváře, soustředím se na husté vousy. Pokožku pod očima a čelo má hladké jako mladík, hnědé oči měkké a důvěryhodné, přesto dostatečně intenzivní, aby upoutaly mou pozornost. Hnědé vlasy má po stranách střižené nakrátko a na temeni delší, dost na to, aby si je uhlazoval dozadu – což dělá. Nečekala bych, že je lékař. Spíš vypadá, jako by si odskočil z natáčení Vikingů. Přistoupí blíž a svaly se mu tím pohybem napnou. „Já to neudělám.“

Sklopím pohled na jeho měkké rty. Na perfektní oblouk s prohlubní uprostřed.

„Oči sem, potížistko.“

„Potížistko?“ zopakuju a nakloním hlavu.

Spustí ruku z mé brady k boku. „Říkal jsem vám tak. Jste jako osina v zadku.“

On mi dal přezdívku?

Povzdechnu si. „Proč mi pomáháte? Omlouvám se, že mám problémy s důvěrou, ale muži, kteří mi měli pomáhat, dělali všechno možný, jenom ne to.“

„Na to je snadná odpověď.“ Dál mi hledí do očí, neuhýbá pohledem. „Jsem zatraceně dobrý člověk, Iso, a když jsem zjistil, co se na klinice skutečně děje, strčil jsem vás na zadní sedadlo svého pick-upu a odvezl vás sem.“ Ustoupí, dopřeje mi trochu prostoru. Cením si toho. Mám pocit, jako bych nenasávala kyslík tak rychle, jak je třeba.

„A oblékl jste mě?“

Pokrčí rameny. „Je tu oblečení po někom, koho znám, a věděl jsem, že vám bude sedět.“

Polknu. „Takže mi pomáháte, protože jste dobrej člověk? To je celý?“

Max mi pohlédne do očí. „Rozumím tomu, jak těžké je pro vás tomu uvěřit, ale je to pravda, Iso.“

Promnu si oči. Cítím, jak ze mě vyprchává energie. V otevřeném krbu v koutě praská oheň a malou chatu zaplavují vlny tepla. Ještě jsem neměla čas se tu porozhlédnout, je to tu však dost malé, aby to nezabralo déle než deset minut.

„Je to těžký,“ zašeptám s očima upřenýma na ty rozzlobené plameny. „Ale chci vám důvěřovat.“

„Neublížím vám.“

Střelím po něm očima. „Chci vám věřit. Ještě nevěřím, ale chci. Stačí vám to?“

Maxova široká ramena se pod tričkem uvolní. „Jo, jo, sakra, stačí.“

Max ukáže do chodby. „Pojďte. Musíte být unavená. Je tu jenom jedna ložnice, tam jste ale předtím spala. Musela jste přejít do mé postele tady, zatímco jsem byl dnes ráno venku pro dřevo.“

Sklouznu ze stoličky a usměju se na něj. „Děkuju, Maxi.“ Následuju ho do ložnice a rozhlédnu se. Stěny jsou vytvořeny z vertikálně umístěných kmenů a uprostřed stojí velké dvojlůžko s dvěma bílými nočními stolky po stranách. Naproti dveřím je okno, zakryté bílou záclonou. Postel není ustlaná, zřejmě mou vinou. Na jediné komodě se nachází hromádka oblečení, všechno pečlivě složené.

Max na ni ukáže. „Další oblečení, kdybyste potřebovala. Dveře do koupelny jsou tady naproti. V kuchyňské lince je jídlo, jestli máte hlad.“ Kolena se pode mnou zatřesou, jak mi začínají docházet okolnosti mé situace.

„No, jo, odpočiňte si. Promluvíme si víc zítra.“ Otočí se k odchodu, ruce mi však vyletí a sevřou se kolem jeho silného předloktí.

„Maxi?“ zašeptám a otočím se k němu.

Olízne si rty. „Jo?“

„Děkuju vám.“

Podlaha se houpala, jako by narážela do vln, které hrozily, že ji převrhnou. Malou kabinu na lodi obklopovala vůně oceánu a ryb. Zamrkala jsem, abych zahnala slzy.

„Haló?“ zavolala jsem a zabouchala na jediné dveře, co tu byly. „Je tu někdo? Pomozte mi! Prosím!“ Bouchala jsem a bouchala. Jenže nikdo nepřicházel. Nikdo můj křik o pomoc neslyšel. Nakonec na mě seshora prudce zasvítilo slunce. Zvedla jsem ruce, abych si zastínila oči a zablokovala ten náhlý útok světla.

„Kdo je tam?“

2. KAPITOLA

Isa

Vztek je dokonalá zbraň, pokud zvládnete zpětný náraz. – Isa

Ráno jsem se probudila s pocitem stejně hořkým, možná ještě horším, než když jsem usnula. Sen o tom, jak jsem byla uvězněná na lodi, mi taky nepomohl. Cítím, jak se ve mně všechno ošklivé dere na povrch, tentokrát je to však jiné.

Cítím to.

Poznávám to.

Přijímám způsob, jakým se to plazí mými žilami a hrozí, že to vystoupí nahoru a pronikne do šílené části mého mozku.

„Máte hlad?“ zamumlá Max od plotny, když se doploužím do kuchyně. Je to starý sporák, kde je nutné, aby pod plotnou hořel oheň. Vzduch voní smaženou slaninou a načechranými míchanými vejci připravenými na másle. Zakručí mi v žaludku.

„Hlady přímo umírám. Děkuju.“ Vklouznu na barovou stoličku a natáhnu se pro čajovou konvici. Znovu se rozhlédnu po chatě. „Chápu správně, že tu není elektřina?“

Max se ke mně neotočí. „Není. Jsme tady zcela odříznutí od světa.“

Zajímavé. V duchu mě napadne, proč asi někdo potřebuje chatu odříznutou od lidí. Nezeptám se však nahlas.

Naliju si šálek horkého čaje a odložím konvici zpátky na kamennou desku. „Je to tu krásný, víte.“

Max se otočí s pánvičkou v ruce a odloží ji přímo na pult. To je výhoda toho, že je z kamene, člověk se nemusí stresovat s tím, že ji zničí.

„Myslíte?“ Začne rozdělovat jídlo na dva talíře. „Krásný? Opravdu? Takhle jsem nad Osudem nepřemýšlel.“

Přitáhnu si talíř blíž k sobě a uchopím nůž a vidličku. „Osudem?“ zopakuju a zakousnu se do topinky z kváskového chleba.

Max se posadí vedle mě, z úst mu visí kousek slaniny.

Zatím jsem nevyslovila nahlas to, co je očividné. Nejsem ještě připravená to přiznat, protože je to vedlejší.

Max kousne do slaniny a žvýká. „Takhle se ta chata jmenuje. Osud.“

Max má na sobě tmavé džíny, vojenské boty a bílou flanelovou košili s několika rozepnutými knoflíky. Přes slaninu a vejce obklopí mé smysly čerstvá vůně mýdla. Jeho stehno se přitiskne k mému.

Polknu a okamžitě se od něj odsunu.

„Promiňte,“ zamumlá a otočí se tváří ke mně. „Jste v pořádku?“

Kousnu do slaniny. „Ano. Myslím, že se začínám zase cítit trochu jako člověk. No, Osud je pěkný.“ Tipuju, že moje změna tématu nebyla tak elegantní, jak jsem doufala.

Max zabručí, natáhne se pro čaj a usrkne. „Vždycky ne.“ Odmlčí se a mně trvá pár vteřin, než mi dojde jeho dvojznačná odpověď. „Nedokážu si představit, jak se asi musíte cítit. Ty drogy už byste měla mít téměř vyplavené z těla.“

„Nechci vás urazit, ale nepřipadáte mi jako doktor.“ Rychle si strčím sousto do úst, abych neřekla něco dalšího, čeho bych mohla litovat.

Uchechtne se, poprvé za celou dobu, a já konečně zahlédnu jeho bílé perličky schovávající se za vousy. „To slýchám často, když nejsem v bílém plášti.“

„Mrzí mě, že si na vás nevzpomínám, Maxi.“ Kéž by ano. Možná bych mu pak o malinko víc důvěřovala.

„Na tom nezáleží, Iso. To není důležité, ani to není důvod, proč jsem vás zachránil.“

„A proč teda?“ zeptám se, nakloním hlavu a mávnu slaninou, kterou držím mezi prsty. „Proč jste mě zachránil?“

„Byla jste mou pacientkou několik měsíců. Občas jsem s vámi strávil celé dny. Snažil jsem se přijít na to, co se vám asi děje v hlavě.“ Zcela se otočí, nohy má teď roztažené směrem ke mně. „Posedlo mě nutkání dozvědět se váš příběh. Důvod, proč jste byla na klinice.“

„Kvůli tátovi?“ zeptám se a pohlédnu mu do očí.

Mávne rukou a zakloní hlavu. „Do hajzlu s vaším tátou.“

Vybuchnu smíchy. Bože, je to skvělý pocit. Ramena se mi chvějí, slzy mi tečou, a tentokrát to nejsou slzy bolesti, ale štěstí.

Otřu si tváře. „Omlouvám se. Jen mi to připadalo legrační.“

Max se tváří vážně, rty má sevřené do úzké linky. Okamžitě ztuhnu. „Promiňte. Nemyslela jsem tím –“

„Ne, o to tu nejde.“ Zavrtí hlavou.

„Tak o co jde?“ zeptám se tiše, i když si nejsem jistá, jestli chci znát odpověď. Nemůžu si pomoct, cítím neviditelné lano, které mě k Maxovi přitahuje. Můžu to však ignorovat.

„Mám pocit, jako bych celé věky uvažoval, jak zní váš smích. Přemýšlel jsem i o vašem úsměvu. Teď jsem viděl a slyšel obojí a musím říct…“

„Ano?“ pobídnu ho, ačkoli netuším, proč visím na každém jeho slově.

„Že váš manžel byl pitomej hajzl.“

Zase se zasměju, vrátím se ke slanině a utnu tím ten okamžik. „Víte jistě, že Bryanta neznáte? Protože hajzl bylo jedno z jeho oblíbených slov.“

Snadno zabředneme do hovoru a Max mi povídá, že chata Osud je jediné místo, kam mě mohl odvézt, protože je tu pro nás dostatečně bezpečno, abychom si mohli odpočinout a vymyslet plán. Také přizná, že zatím žádný nemá. Cítím se s Maxem příjemně, vnímám zvláštní pohodu, která mě do jisté míry – kvůli mé minulosti – zneklidňuje, protože bych si neměla tak rychle lidi oblíbit.

„Tak kde to jsme, že si myslíte, že nás tu můj otec nemůže najít? Přece jen je prezidentem Spojených států. Vím jistě, že by to dokázal, kdyby chtěl.“

„A o to tu jde,“ odtuší Max, zatímco umýváme nádobí. „Vím, kdo je. Nepochybuju o tom, že vaším hledáním zaměstnal celou Ameriku. Působí tak navenek dobře.“

Složím utěrku, položím ji na linku a opřu se o dřevěné skříňky.

„Otec mě během dospívání mnohokrát zklamal,“ přiznám. „Kdysi jsem holčičkám strašně záviděla tatínky, kteří je měli rádi. Chtěla jsem tátu, kterému by nezáleželo na penězích nebo slávě nebo na tom, jakej dojem dělá na veřejnosti. Chtěla jsem zkrátka tátu, ne zatracenýho prezidenta.“ Neuvědomila jsem si, co jsem řekla, dokud se Max nepřisune ke mně a neopře se o pult.

„Mrzí mě, že vás ti dva kreténi zklamali, Iso. Co chcete dělat?“

Přemýšlím nad jeho slovy. „Chci se pomstít.“

Max přikývne, jako by to bylo samozřejmé.

„Chci je oba zničit.“

Zase přikývne.

„A chci vás s sebou.“

Max ztuhne a zadívá se mi do očí.

Pokračuju: „Vím, že je hodně sobecký to žádat, vzhledem ke všemu, co jste pro mě už udělal. Nemám páru, jestli nemáte rodinu, manželku nebo děti. Ale chci vás s sebou.“

Max se odstrčí od linky a přistoupí ke mně blíž. Velice blízko, když uvážím, jak je chata malá. „Chceš mě?“ Nespouští ze mě oči. Srdce se mi při těch slovech, když sklouznou z jeho úst, rozběhne rychleji a zpotí se mi dlaně. Proč ve mně probouzí tyhle pocity? Olízne si rty. „Pak jsem tvůj.“

Hlasitě vydechnu a obejmu ho kolem krku. Při tom doteku se mi uvolní svaly. Napětí ve ztuhlých údech zmizí. Zabořím mu nos do krku a zavřu oči. Cítím na rtech jeho pokožku, jeho vůně má teď na mě stejný účinek jako dávka heroinu. „Děkuju ti,“ zašeptám mu do krku. Slovo „ti“ však z mých úst vyklouzne spíš jako polibek.

Napne se. „Nemáš zač.“

Odtáhnu se od něj a zamířím do koupelny, abych se rychle umyla. Nakapu si mýdlo do dlaně a pečlivě rozetřu voňavé mydlinky po celém těle. Chci mu důvěřovat a myslím, že částečně jsem se mu otevřela, aniž bych si to vůbec uvědomila, jenže z větší části mě pořád silně svírá nejistota. Stejná nejistota, která je teď zcela zaneprázdněná Bryantem a otcem.

Na své třinácté narozeniny jsem se těšila od začátku puberty. Ten den jsem s kamarádkami plánovala celé týdny dopředu. Měly všechny přespat u mě, měly jsme se dívat na filmy, a až by mí rodiče odešli, měly jsme přepadnout otcovu a Lydiinu barovou skříňku s alkoholem. Měly jsme to naplánované do posledního detailu.

Kamarádky ze školy seděly v přízemí v domácím kině se spacáky a polštáři, všechny se hihňaly a právě si povídaly o novém sexy klukovi ve škole, když jsem vyběhla do patra. Nejlepší alkohol si táta schovával v pracovně a já byla tak hloupá, abych se do ní vloupala.

Proklouzla jsem dveřmi a cukla sebou, když vrzly trochu moc nahlas. Vydala jsem se k malému baru, který stál v koutě. Sehnula jsem se, otevřela skleněná dvířka a vytáhla půllitr vodky. Té si možná nevšimne. Když jsem se napřímila, zahlédla jsem na krbové římse fotku. Nebyla v rámečku. Působila tu nepatřičně, jako by ji tu někdo ve spěchu odložil.

Zvedla jsem ji. Byla na ní žena stojící ve sněhu. Měla dlouhé hnědé vlasy, drobný obličej a oči, které asi viděly mnoho zlého, než aby v nich jiskřil život.

Nepoznávala jsem ji.

Vrátila jsem fotku zpátky na římsu, zastrčila jsem lahev pod objemnou mikinu a vrátila se do přízemí.

Vytřu si vodu z očí a vytrhnu se ze vzpomínky, která kolem mě poletovala. Dodnes netuším, proč tam ta fotka byla. Zbytek večera proběhl jako jakákoli jiná narozeninová oslava třináctin. Jenže to byla zároveň moje poslední oslava narozenin. Od té chvíle jsem byla unášena proudem kvůli otci a politice. V tom okamžiku jsem ještě netušila, co táta plánuje. Ani tenkrát jsem o tom moc nepřemýšlela. Byla jsem prostě sobecká puberťačka. Vždycky jsem byla zklamáním, ale od té chvíle se to ještě zhoršovalo.

Zastavím vodu a vystoupím ze sprchy v plyšové osušce. Rychle se utřu a pak si obléknu úzké džíny a volné tričko. Netuším, čí to jsou věci, ale ta žena měla vkus. Jakmile se vrátím do ložnice, odhodím špinavé oblečení do koše. Pod komodou zahlédnu krabici. Sehnu se a tu starou krabici od bot vytáhnu. Otevřu ji. Je plná fotografií. Je jich tu neskutečně moc. Leží tu taky snubní prsten a fotoaparát. Probírám se fotkami a uvidím na nich Maxe s nějakou ženou. Netuším, jak ta žena vypadá, protože si pokaždé zakrývá obličej rukama nebo dlouhými tmavými vlasy nebo obrovskou kapucí. Pochopím, že je to kráska dokonale se hodící k Maxovi.

„Byla to moje žena,“ překvapí mě ode dveří Maxův hlas. Poskočím a upustím fotku do krabice.

„Omlouvám se. Nechtěla jsem tu čmuchat.“

Max pokrčí rameny, odstrčí se od zárubní, sehne se a posadí se naproti mně. Prohrabuje se fotkami a jednu mi podá. Vezmu si ji a prohlížím si fotku Maxe, jak stojí před Osudem. „Manželka byla vším, po čem jsem kdy toužil. Tuhle chatu nesnášela. Říkala, že jí z ní běhá mráz po zádech. Připomínala jí duchy, kteří jsou moc zlí pro Nebe, ale moc dobří pro Peklo.“ Zavrtí hlavou a hodí fotku zpátky na hromádku. „Stejně jsem ji miloval.“

Polknu klubko emocí. Proč jsem se nemohla provdat za někoho takového?

„Miloval?“ zeptám se tiše s důrazem na minulý čas. „Nemusíš o tom mluvit.“ Přestože jsem je viděla spolu jen na fotkách, pouto mezi nimi bylo očividné. Zejména v tom, jak se na ni Max díval. Mám nutkání se zeptat, proč nikdy neukázala svou tvář, jenže mi připadá, že mi do toho nic není.

„Jo.“ Zavře víko a zastrčí krabici zpátky pod komodu. „Ukázalo se, že jsem ji neznal tak dobře, jak jsem si myslel.“

Přisunu se blíž, chci vědět víc. Možná toužím zahnat vlastní temné mraky a nahradit je těmi jeho. S těmi bych se snad vypořádala snáz.

Odfrkne si, když si všimne, jak jsem zbystřila pozornost. „Nejsi jediná, kdo má potíže s důvěrou. Prozatím to necháme být.“

Cuknu sebou. „Omlouvám se, Maxi.“

Pokrčí rameny a zvedne se do své téměř dvoumetrové výšky. „Je to, jak to je, Iso. Moc s tím nezmůžu.“

Posadí se na postel. „Už víš, co chceš udělat?“

Zastrčím si vlasy za ucho. „Kde jsme?“

„Na severozápadě. Daleko v horách.“

Kousnu se do rtu, konečně připravená přiznat si to, co jsem nedokázala dřív. Max je… no, moc pohledný chlap. Není krásný ani hezký, je zkrátka zatraceně sexy. Působí drsně, dosud jsem však netušila, že se mi to na muži líbí. Nebo je to možná tím, že se tak liší od mého proklatého manžela. „Pojedeme do New Yorku.“

3. KAPITOLA

Isa

Kolikrát se můžete zamilovat? Se správným mužem nekonečně mnohokrát. – Isa

Následující den jsme odletěli do New Yorku, poté co jsem trochu upravila svůj vzhled. Vzpomínky se mi pomalu vracejí, ale stále jsem zmatená, který je den.

Zatímco si z pásu odebíráme zavazadla, Max se ke mně nakloní. „Opravdu si myslíš, že ty vlasy stačí, aby tě nepoznali?“

Dotknu se čerstvě odbarvených pramenů. Potřebovala jsem několik balení odbarvovače, abych se dostala na tuhle barvu, bude to však muset stačit. Vlasy mají ošklivý žlutý odstín, proto jsem řekla Maxovi, že je budu muset přelít fialovým šamponem, než se vůbec ukážu před Bryantem. Když vám chlap zlomí srdce, radši se ujistěte, že se mu z vašeho nového vzhledu scvrknou koule.

„Jo?“ Povzdechnu si. „Netuším. Doufám, že to stačí.“ Natáhnu se po rukojeti zavazadla, které je plné oblečení jeho manželky, a pokrčím rameny. Neměla jsem moc věcí, co si sbalit, protože skoro nic nevlastním. Není to smutné? V pětadvaceti nemám nic. Otec mi nevěnoval lásku a dal všechno Americe.

Max mě chytí za ruku a já si stáhnu čepici níž a na oči si nasadím sluneční brýle. Max nosí letecké a k nim si vzal kšiltovku.

„Pojď. Musíme si pospíšit.“

Když procházíme vestibulem, všimnu si televize zavěšené v koutě. Na obrazovce se objeví tvář mého otce.

„Jsme šťastná rodina. Neexistuje nic, co bych pro ni neudělal. Jsme si jistí, že dceru najdeme. Pokud ji uvidíte, prosím, okamžitě informujte policii, aniž byste se k ní přiblížili.“

Zatracený lhář! Prolhaný parchant!

Bezmyšlenkovitě sevřu Maxovu ruku a on si mě přitáhne pod paži.

Přitiskne mi rty na temeno. „Pojď.“

V jeho objetí se uvolním. Jakmile vyjdeme ven, Max zavolá taxi a nadiktuje řidiči adresu našeho hotelu. O hodinu později už stoupáme výtahem do druhého podlaží. Nevěděla jsem, kde udělal rezervaci. Upřímně mi to bylo jedno. Už to chci mít za sebou, vyřídit si to s Bryantem a vrátit se zpět ke svému životu bez života.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se Max, když otevře dveře a pustí mě dovnitř.

Zdvořile se na něj usměju. „Jo, jenom to už chci mít vyřízené.“

Přikývne, kopnutím za sebou zavře dveře a upustí batoh na zem. „To my oba.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Koruna osudu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.