HOST

© Přemysl Krejčík, 2021
Cover photo by Aditya Joshi / Unsplash
© Host — vydavatelství, s. r. o., 2021
(elektronické vydání)
ISBN 978-80-275-0630-9 (PDF)
ISBN 978-80-275-0631-6 (ePUB)
ISBN 978-80-275-0632-3 (MobiPocket)

Věnováno všem historikům, kteří mě po přečtení neproklejí do sedmého pokolení.

O něco vážnější věnování patří mé babičce Ludmile (promiň, zase to není veselá knížka) — s velkým díkem za to, že se mnou mluvila o válce, a vůbec za všechno.

Věřím v Boha a ve své pistole!

štábní kapitán Václav Morávek

Země byla nesličná a pustá a tma byla nad propastí a smrt se vznášela nad vodami i městy.

volně podle druhého verše první kapitoly
knihy Genesis

1941

BERLIN
DEUTSCHES REICH

Admirál válečného námořnictva Wilhelm Canaris stál před popravčí četou. Zkušenosti z minulého a z právě probíhajícího konfliktu mu v tomto okamžiku už nebyly k ničemu. Stejně jako řada vyznamenání či respekt a obliba u mužstva. Než ho naposledy vyvedli na čerstvý vzduch, ještě si uhladil dávno bílé vlasy. Snad aby před Bohem vypadal jaksepatří. Litoval něčeho? Možná jen toho, že si nedával větší pozor. Říšské kontrarozvědce Abwehru šéfoval už od ledna a měl v ní mnoho spojenců, členů protinacistického odboje. A také spoustu nepřátel. Dříve nebo později všechno prostě muselo prasknout.

Předešlého rána vrazil do jeho stísněné cely bachař. Suše a formálně mu oznámil, že nastal čas a zítra za úsvitu bude popraven. Canarisův poslední den se trochu táhl, ve vězení se nebylo čím zabavit. Nedá se říct, že by neměl strach. Měl, a nemalý. Jen se na to snažil příliš nemyslet. Stejně jako na to, zda se po smrti setká s Bohem, zda mu bude odpuštěno. Jenže takové myšlenky se mu z hlavy vyhnat nedařilo. Alespoň se tedy několikrát pomodlil. Po zbytek dne se psychicky připravoval a třídil si myšlenky.

Mimo jiné si uvědomoval, že v téhle „čistce“ nebude jediným popraveným. Kromě jeho kolegů se akce odhalování nepřátel Říše dotkla třeba i Neuratha. To admirála nijak nemrzelo, Konstantin von Neurath byl obyčejná nacistická svině a zasloužil si to. Neměl by z toho však mít prospěch ten parchant Heydrich. Heydrich. Zbavil se konkurence Hitlerovým stylem — předložením důkazů údajné zrady a následnou likvidací. Podobně Führer odstranil prezidenta Hindenburga, zapříčinil následující převrat a získal Německo do svých rukou. Z Hitlera se stal národní hrdina, zatímco Hindenburg se na stará kolena dočkal jen potupy a dějinného obrazu vlastizrádce. Vzhledem k daným okolnostem spal admirál svou poslední noc vlastně ještě docela dobře a probudil se o chvíli dřív, než si pro něj v časných ranních hodinách přišli.

„Nabít, odjistit!“ křikl velitel popravčí čety a čtyři pušky zapraskaly při nabíjení. Canarise ten zvuk nevyděsil. Nakonec, nejspíš byl opravdu se vším smířený. Ve svých čtyřiapadesáti letech odcházel s vědomím, že se vzepřel a udělal maximum pro to, aby ublížil zlu, jaké třetí říše představovala. Nemálo židovských Němců poslal pracovat mimo Říši dřív, než se prokázal jejich původ, a tím je zachránil. A nešlo jen o to. Admirál stál před popravčí četou a mírně se usmíval.

Canaris totiž rychle pochopil, jak to s třetí říší je, a začal jednat. Ovšem pak se objevil ten Američan a vypátral jeho napojení na odboj. Zatímco Heydrich shromažďoval podvržené důkazy proti Neurathovi a chystal se obsadit jeho místo v protektorátu Čechy a Morava. Proč o něco takového Heydrich usiloval? Jaké měl s protektorátem plány? Na to Canaris přijít nestačil, i když měl svou teorii a ta se zdála být více než děsivá. Nestačil si ji ovšem ověřit, ten cizinec se totiž činil rychle, nejspíš toužil získat ostruhy. Dokonce připsal Canarisovi na vrub i to, s čím se nikomu nesvěřil, a tak o tom mohl Američan jen těžko něco vědět.

„Zatýkám vás za plánování atentátu na našeho Führera — kancléře Adolfa Hitlera,“ oznámil mu s kamennou tváří jakýsi gestapácký úředník v černé uniformě, když do jeho kanceláře vykopnutými dveřmi vpochodovalo několik pěšáků wehrmachtu. Canaris tušil, že ho zatknou za ochraňování Židů, za kontakty s německým protinacistickým odbojem nebo něco podobného. Nicméně tohle obvinění bylo stejně nečekané jako falešné. Respektive tak úplně falešné nebylo, jenže k žádnému skutečnému plánování zatím nedošlo a ještě několik let se na tom nejspíš nemělo nic změnit. Canaris o atentátu přemýšlel. Zatím si ovšem s tou myšlenkou jen pohrával v hlavě a bylo mu jasné, že realizace bude vyžadovat dlouhé pozorování a prověřování těch, které by se do plánu případně rozhodl zasvětit. Stačila by jediná chyba a skončil by… tak, jak vlastně právě skončil.

Těsně před zatčením stál admirál ve své kanceláři u těžkého stolu z leštěného dubového dřeva a poslouchal povyk z vedlejší místnosti, kde zatím gestapo zatýkalo zaměstnance jeho kanceláře. Tenkrát poprvé a naposled zapochyboval, jestli jeho jednání proti zájmům Říše stálo za to. Teď si to odskáčou všichni. Někteří z nich poznají nepopsatelné utrpení v koncentračním táboře, což bylo pro stárnoucího admirála nepříjemně palčivé. Většina bude naštěstí ihned zastřelena.

„Zamířit!“ rozkázal velitel popravčí čety. Canarisovým směrem se zvedla čtveřice hlavní. Svítalo a vzduch byl chladný. V unaveném a zbědovaném bělovlasém muži by málokdo poznal hrdinu z Velké války. Canaris si povzdechl. Poprvé od chvíle, kdy byl zatčen. Tak je to tady.

V duchu poděkoval Bohu, že ho zachránil před internací v táboře, která by jinak předcházela popravě. Možná ho tak Bůh odměnil za ty zachráněné Židy.

Leccos o táborech slyšel a při myšlence na ně se mu dělalo zle od žaludku. Doufal, že všichni skuteční nacisté brzy shoří v pekle. Heydrich a jeho lidé zřejmě s převzetím moci spěchali, proto se táboru vyhnul. Canaris totiž zjistil, po čem gestapo touží. Šlo jim o plány, které chtěl i Hitler a jež se ani Führerovi, ani gestapu nesměly dostat do rukou. Když se o jejich existenci admirál dozvěděl, rozhodl se zakročit. Jenže oni byli rychlejší. Sotva se stačil zamyslet nad tím, jakým způsobem by nacistům zabránil v jejich získání, už ho vedli v poutech do špinavé izolované cely. Kromě admirála věděl o dokumentech jediný člověk. Tedy alespoň z těch, kterým mohl Canaris v říšské armádě plně důvěřovat. Plukovník pěchoty wehrmachtu Hans Bittner. Canaris doufal, že Hans to zvládne sám.

Kdyby tu mocnou zbraň dostal do rukou Hitler, nic by ho nezastavilo. O něčem takovém se už pár let šuškalo, prý si to nějaký Čech vymyslel jako téma na divadlo. Jenže kdo by věřil, že něco takového půjde sestrojit? Nakonec, někde ten se Čech inspirovat musel. Kde ten nápad sebral, to z něj už nikdo nevyrazí, protože zmíněný je tou dobou tři roky po smrti. Navíc nacisty nejspíš vůbec nenapadlo, že ten spisovatel vycházel ze skutečných plánů. A už vůbec ne, že i jeho bratr o tom něco věděl. A tak ho klidně nechali hnít v Dachau, kde tento — na rozdíl od Führera — nadaný malíř po několika letech zemřel.

Pokud jsou ty plány skutečně na území protektorátu, přemýšlel v posledních vteřinách svého života admirál, je tu ještě Heydrich, který je chce pro Hitlera získat. Ale proč kvůli tomu musí likvidovat své konkurenty? A pak to Canarisovi konečně došlo. Pochopil, co přehlížel. Je tu někdo, kdo o oněch plánech ví víc, než by Canaris čekal. Možná teprve teď začne Říše pořádně hnít zevnitř, protože…

„Pal!“ ozval se poslední rozkaz následovaný čtveřicí výstřelů. Admirál Wilhelm Franz Canaris se sesul mrtvý k zemi.

1942

JARO

PRAHA
PROTEKTORÁT ČECHY A MORAVA

Sólo pro plechy

„Novinka, říkáš?“ prohlížel si Jirka Bureš nedůvěřivě sklenici podivně světlé narůžovělé tekutiny, zatímco do popelníku na baru odklepával popel z hořící cigarety. Musel na barmana skoro křičet, protože kapela, která zrovna na pódiu rozjížděla svou nekonečně dlouhou monotónní skladbu, hrála pořádně nahlas. Čtyři kontrabasy bez ustání opakovaly rychlý a naléhavý tep jednoduché linky, až to připomínalo zvuk motoru. Bubeník se s nimi snažil držet tempo, ale při té rychlosti občas trochu ujížděl. Ještě to nemá tak v ruce, pomyslel si Jirka, když bubeník na dva takty vypadl z rytmu. Je nejspíš zvyklý hrát swing a podobné nesmysly. Každému nesedí diesel jazz. Nejmodernější hudba, jakou můžete v protektorátní Praze na jaře 1942 slyšet.

Barman něco odpověděl, ale Jirka neměl šanci ho slyšet, protože se zrovna po dlouhé basové ouvertuře ozvala ječivá sóla na plechy. Trubky a trombony. Do nich občas něco zahrál saxofon, zdánlivě arytmicky, tak to však znělo jen těm, kdo diesel jazzu dosud nepřivykli. Barman se přestal pokoušet přeřvat hudbu a omluvně pokrčil rameny. Jirka nad tím jen mávl rukou a napil se.

Krátké sólo skončilo. Teprve za několik minut mělo přijít druhé, aby se následně přelilo do velkolepého finále, v němž se rytmika skladby úplně rozpadne. Každý kontrabas se postupně odpojí od hlavní linky, aby hrál zcela jinou melodii, dokud poslední z nich — čtvrtý — neodloží smyčec a nezačne závěr skladby vybrnkávat prsty. V tu chvíli i bubeník přejde z jednotvárné rychlé hry do ještě zběsilejšího rytmicky komplikovaného tempa, plechy se budou přeřvávat, jako by se každý snažil vyniknout nad ostatními. Vznikne tak nepřeberná směsice zvuků, která přivede k extázi publikum, teď utlumené dlouhým monotónním partem do stavu jakési příjemné mátožnosti, drobně narušené jen krátkým předchozím sólem, jehož úkolem bylo posluchače připravit. Jirka tu skladbu znal, slyšel několikrát její nácvik. Celá jeho parta hrála v téhle kapele. On sám ne. Kdysi se učil na kytaru, jenže mu to moc nešlo. A španělka navíc do téhle hudby ani nepatří.

Ale kluci z kapely patřili k němu. Všichni čtyři kontrabasisté, dva trombonisté, oba dva hráči na trumpetu i saxofonistka Marie. Jen bubeník a třetí z hráčů na trombon tu byli noví. Dostali se k nim teprve před pár dny a byli hned přijati, protože sehnat hudebníky, kteří by zvládli tohle tempo a zároveň by je oslovil takový neobvyklý, snad i radikální způsob hraní, bylo velmi obtížné. Bubeník Ivan — kluk s nebezpečným pohledem a s ostře řezanými rysy — a trombonista Honza — bystrý mladík s výraznou bradou a trochu černošským obličejem. Ještě jeden sem s nimi často chodil pít. Vláďa, kluk s nezvykle hlubokým, až propichujícím pohledem a knírkem pod nosem. Ten ovšem byl těžce nemuzikální. Zatímco kluci hráli, Jirka s ním často popíjel. Dnes ne, dneska Vláďa přisedl ke stolu jiné party. Ke chlapům v černých oblecích a kloboucích, kteří na parket nešli, na rozdíl od jiných stejně oděných dieseláků. Děvčat mezi nimi příliš nesedělo, ta šla většinou tančit. Ačkoli pohybům, jaké dieselácká mládež předváděla, by nejspíš málokdo mimo jejich okruh říkal tanec.

„Tak co ty na to?“ zeptal se barman na nápoj, když se konečně zase mohli slyšet. Plechy prozatím utichly, bubny teď hrály trochu tišší part a kontrabasy se dostávaly do popředí. Publikum se zdálo být absolutně pohlcené a každý z posluchačů vypadal jako loutka bez duše, vedená jen a jen jednotvárným zvukem.

„Chutná to jako víno,“ strčil do sklenice jedním prstem Jirka.

„Samozřejmě. Říkal jsem, že to je vinný koktejl.“

„A v čem je to koktejl?“

„Míchám bílé a červené,“ odvětil barman se šibalským úsměvem. „Víš, mohl bych to prodávat jako levné růžové víno. Jenže pak by tomu odpovídala i cena.“

„Chápu,“ kývl Jirka, přestože tomu moc nerozuměl. Prostě ho to jen přestávalo zajímat. Ale barman pokračoval:

„Když to nazvu vinný koktejl, můžu pořádně napálit cenu.“

„Aby ti za to spíš někdo nenapálil kulku do hlavy,“ odfrkl si Jirka a poposunul si klobouk do čela. „Je nebezpečná doba.“

„Když už jsme u toho, máš to za půlku,“ nepřestával se barman usmívat.

Jirka se na něj podíval, jako by věděl, na co barman myslí.

„Tak hele,“ naklonil se k barmanovi a černá kravata mu vyklouzla zpod saka stejné barvy, aby se opřela o barový pult. „Já nejsem žádnej kolaborant, jasný?“

„To jsem neřekl.“ Barmanova bodrost a maska stále usměvavého chlapíka konečně dostaly vážnější trhliny.

Jirka chtěl ještě pokračovat. Naklonil se k barmanovi o něco blíž, ten si jen nervózně utřel ruce do zástěry a začal přemýšlet, pod jakou záminkou by se podnapilého dieseláka zbavil. Jenže pracovat za barem má tu nevýhodu, že nemáte kam zmizet. Co mu však Jirka říkal, to barman neslyšel. Přišlo velké finále skladby, mátohy na tanečním parketu se probraly a začaly šílet. Lidé téměř skákali jeden přes druhého a extaticky křičeli. Nejrozdováděnější dívky si trhaly blůzy a odhalovaly podprsenky, mladíci je chytali do náručí a ti odvážnější jim do žlábků mezi — někdy dokonce odhalenými — prsy zabořovali hlavy, až jim padaly klobouky na podlahu. Kapela byla dnes úspěšná.

A tak barman Jirkova slova neslyšel, ačkoli podobné řeči už znal nazpaměť. Dieseláci nejsou kolaboranti, akorát je baví stroje a gestapo má nejmodernější Schlachthundy. Kdyby pro ně dieseláci nepracovali, nikdy se k těm skvostným mašinám nedostanou. Dieseláky politika nezajímá. Jsou mladí a chtějí se bavit. Užívat si výhod zaměstnanců opravny Schlachthundů a dostávat přídělové lístky na benzín a ten pak přes noc projíždět v motorkách. Chtějí chodit do klubu a poslouchat pořádný diesel jazz. Občas se porvat s nějakým tím swingařským páskem a užít si, co to jde, protože kdo ví, kdy tahle válka skončí. Barman mu to nevěřil a hlavně to nebyla jeho starost, tak na to nic moc neříkal. On chtěl být v klidu, starat se o svůj business. A tak dělal, co musel, aby si proti sobě nepopudil ideálně nikoho. A když už někoho, tak ne dieseláka, co má zakázky na opravy Schlachthundů až z Berlína. Alespoň tak si barmanovo chování většina dieseláků vykládala.

Die Fremden

Corey Hopkins se narodil v texaském Dallasu a patrně to v německé armádě dotáhl ze všech Američanů nejdál. Přesto nebyl spokojený. Jako Oberstleutnant, tedy podplukovník, požíval vysoké vážnosti, ale ani tak se nemohl zbavit nepříjemného a především mylného pocitu, že německé nižší šarže na něj hledí svrchu, o vyšších šaržích ani nemluvě.

Jeho ozbrojené jednotky nesly v neoficiální komunikaci ne zrovna důstojné jméno Die Fremden, tedy cizinci. Už to samo o sobě je vyřazovalo z německé armády jako cosi zvláštního. Cosi cizího. Oficiálně Hopkinsův úřad podléhal gestapu, proto ani neměl vlastní název, Hopkins to tak ovšem zrovna nevnímal. Jistě, kdyby nebylo gestapo nad nimi, nemusel by se rozčilovat s inspektorem Fleischerem, vždyť Hopkins měl vyšší šarži… na druhou stranu, od minulého roku, kdy Heydrich s pomocí Hopkinse odhalil zradu šéfa Abwehru admirála Canarise, získal Hopkinsův úřad větší autonomii. Ačkoli Heydrichovým poskokům — jako třeba Fleischerovi — leželi v žaludku o to víc, když teď gestapo nemohlo soupeřit s Abwehrem, protože ten byl po popravě admirála Canarise okamžitě zrušen, rozpuštěn a nakonec byl exemplárně popraven i zbytek jeho vedení.

Hopkinsovi se dvakrát nelíbilo, že jeho přímé podřízené tvoří směska Poláků, Čechů, Maďarů, sem tam nějaký ten Francouz a podobně. Zkrátka všehochuť těch, kteří věřili Hitlerovi a vstoupili do služeb německé armády, ačkoli jejich vlastní země byla buď třetí říší okupovaná, nebo s ní válčila. Hopkins sympatizoval s Hitlerem už od třicátých let, a když se Státy vymezily proti jeho politice, sbalil si kufr a vyrazil do Evropy. Nakonec — na rozdíl od jiných — zůstal naživu, vstoupil do slavné armády, pro kterou šije uniformy Hugo Boss, a… byl poslán do protektorátu Čechy a Morava.

Tady pracoval v podstatě jako detektiv, přestože to jeho postavení v říšské armádě neodpovídalo. Lezl do zelí tomu německému tupci Oskaru Fleischerovi z gestapa a odhaloval členy odboje. Fleischera nenáviděl a ta nenávist byla více než vzájemná. Neměl rád ani gestapo jako takové, protože jeho úřad a jednotky — obojí označováno jako Die Fremden — neměly stejné pravomoci jako oni, a přesto bylo jejich úkolem řešit to, co gestapo oficiálně nestíhá. Ačkoli Hopkinsovi bylo jasné, že na to gestapo spíš prostě nestačí. Když si nechal Fleischer mezi prsty uniknout odbojáře Morávka, došla SS-Obergruppenführerovi Heydrichovi trpělivost a povolal Hopkinse.

Kdykoli si Hopkins vzpomněl na Fleischerova selhání, nemohl se neusmívat. Nejdřív mu Morávek utekl z bytu, kde se skrýval minimálně několik týdnů a nechal mu tam německy a česky napsaný vzkaz: „Polibte mi prdel.“ Pak zašel ještě dál.

Fleischer seděl v hospodě, kouřil doutník a opájel se blížícím se dopadením Morávkovy odbojové skupiny Tři králové, v nějž věřil. Tu ho ze zadumání vyrušil čahoun v potrhaném kabátu s otázkou, jestli by mu nepřipálil cigaretu. Podle přízvuku Čech, ale Fleischer měl dobrou náladu, a tak mu vyhověl. O pár dní později dostal Fleischerův nadřízený Geschke další Morávkův vzkaz: „Oskare, ty bídáku! Vsadil jsem se s Mašínem a Balabánem, že si od Tvého doutníku zapálím cigaretu. Vsadil jsem se o tisíc korun a oznamuji Ti, že jsem sázku v úterý vyhrál. Zanech týrání českých lidí, nebo Ti to přijde draho! Víme o tobě a pomstě neujdeš! Na to nezapomeň.“

Fleischer zuřil. Geschke zuřil. I Heydrich zuřil, a kdyby se to doslechl vůdce, nejspíš by pražské gestapo páchalo hromadné sebevraždy, jen aby uniklo jeho hněvu. Zato Hopkins se smál.

Hopkins šel dnes na jistotu. Věděl, že ať už z toho parchanta dostane jakoukoli informaci, nebude bezcenná. Připadalo mu to vlastně směšné. On, občan ve válce trapně neutrální Ameriky, který se dal do služeb třetí říše, a jeho cílem je Němec spolupracující s českým odbojem. Voják, dokonce plukovník Waffen-SS, zrádcem německé říše!

* * *

„Tady, pane,“ vytrhl Hopkinse z přemýšlení jeho pobočník Bielski.

„Vyrazte dveře,“ přikázal Hopkins trojici maďarských nacistů, co je doprovázela, a ustoupil. Bielski taktéž. Bratři Vajdové, kteří nesli mechanické beranidlo, si vzali otevření těžkých dveří na starost. Nebylo to příliš pracné, stačilo beranidlo zapnout a pak držet, zatímco hlava se zatahovala a vystřelovala proti cíli. Jediná komplikace spočívala v třasu stroje, protože motor jím zmítal a muži museli mít pevný stisk, aby nástroj udrželi v rukou. Sotva dveře povolily, bratři odložili beranidlo (které třetí z maďarských nacistů bleskově vypnul), hodili do domu dvě dýmovnice s naředěným yperitem a nasadili si plynové masky. Pak všichni tři vběhli dovnitř. Hopkins a Bielski čekali venku a nechali bratry Vajdy a třetího Maďara, jehož jméno Hopkins pořád zapomínal, pracovat. Po několika minutách čekání si také nasadili plynové masky a vstoupili.

* * *

Dým se pomalu vytrácel, neboť ředěný yperit — nikdo z přítomných nebyl chemik a netušil, jaká směs způsobuje tuto vlastnost — rychle vyprchal, aniž způsobil příliš mnoho škod. Maďaři stáli nad mužem, který ležel zbitý uprostřed jediného pokoje malého přízemního bytu a kašlal a kroutil se bolestí po jejich seznamovacím ceremoniálu.

Hopkins stál ve dveřích jako děsivý přízrak a čekal, až se oranžový kouř rozptýlí. Bielski zatím vytáhl Němce na nohy a posadil ho na židli. O moc víc nábytku tu nebylo. Očividně se tady Hans Bittner příliš nezdržoval. Tenhle byt sloužil jen jako adresa pro trvalé bydliště. Nic v něm nenajdou, to bylo jasné.

„Jmenuji se Corey Hopkins, Herr Oberst,“ oznámil podplukovník, když se zdálo, že v místnosti už se dá aspoň trochu dýchat, a stáhl si plynovou masku. Užíval si, že ten, kdo před ním sedí na židli, má vyšší hodnost a jeho vina je navíc tak zřejmá, že se ani nepokouší svou šarži připomenout.

„Doufám, že vás moji hoši moc nezřídili. Občas jsou velmi nevychovaní.“ Oberstleutnant o své jednotce vždy mluvil po americku, tedy jako o „svých hoších“ nebo „chlapcích“. Jeho muži si uvědomovali, že to tak v říšské armádě není richtig, ale reagovali přesně tak, jak by správní podřízení reagovat měli, tedy nijak.

Hopkins stál ve dveřích, usmíval se na německého plukovníka, kdysi dávno vyučeného krejčím, a užíval snadno prohlédnutelné, naoko milé fráze. Měl vyzkoušeno, že mívá dobrý efekt, pokud je včas opustí a nasadí o to drsnější přístup. Když promluvil o svých hoších, muži v maskách mu zasalutovali.

„Co chcete?“ zeptal se zbitý, spoutaný muž. Mohlo mu být kolem čtyřicítky, vlasy mu značně řídly. Vypadal zuboženě a přes hladce oholenou, ostře řezanou bradu se mu řinul potůček krve vytékající z roztrženého dolního rtu. Ale málokdo vypadal jinak než zuboženě poté, co ho Hopkinsovi Maďaři připravili k výslechu.

„Nezapomínejme na slušné vychování, Herr Bittner,“ pokáral ho Hopkins, sundal si z hlavy placatou důstojnickou čepici a rukou si prohrábl porost nabílo odbarvených vlasů, jež si sčesával dozadu. Nemálo původem neněmeckých důstojníků v říšské armádě nosilo vlasy nabílo — jako symbol, že i oni jsou čisté bělošské rasy. Pak si čepici nasadil zpátky. Přece jen, byl tu úředně.

„Když jsem přišel, představil jsem se vám. Čekal bych, že mi mou zdvořilost oplatíte.“

„Vy víte, jak se jmenuju.“

„Ano, Hansi. Mohu vám říkat Hansi? Je to kratší než Herr Oberst Hans Bittner. Nakonec, hodnost říšské armády jste pošpinil a sám snad uznáte, že užívat ji si nezasloužíte,“ dobíral si Hopkins spoutaného. Ten mlčel. Seděl na židli, krvácel, a i když chápal, že jeho život skončil, nemohl se ubránit pohrdání Hopkinsem a jeho teatrálním šaškováním.

„Odpověz!“ zakřičel jeden z bratrů Vajdových v plynové masce a vrazil Bittnerovi do břicha hlaveň pušky. Ten nejdřív jen zaúpěl, ale pak promluvil.

„Jak je libo,“ odpověděl Bittner konečně a nenávistně se zahleděl kamsi doprostřed podplukovníkova čela. Tam, kde měl na důstojnické čapce znak své jednotky. Stříbrný kruh a v něm zlatý půdorys evropského kontinentu. Trochu paradoxní, že zrovna Hopkins vlastně vůbec není Evropan, nicméně znak přijal za vlastní a nikdy se proti němu neohradil.

„Výborně, děkuji,“ obrátil se Hopkins na podřízeného a ten zbraň zase stáhl.

„Co teda chcete?“

„Ale no tak, Hansi!“ předstíral Hopkins afektovaně rozčilení. „Netoužíte snad po tom, aby vás moji hoši učili dobrým mravům.“

„Dobře,“ ozval se vyslýchaný po krátké odmlce. „Co pro vás mohu udělat, pánové? Nabídl bych vám čaj. Bohužel nejsem právě schopný ho jít uvařit. Ale můžete se obsloužit sami.“

Oberstleutnant Hopkins se usmál, jako by onu zjevnou ironii nepostřehl.

„Vidíte, není to tak lepší?“

„Jistě.“

Hopkins udělal dva kroky blíž k Bittnerovi a posadil se na židli, kterou mu jeden z vojáků ihned přisunul.

„Kdo je tvoje spojka, Hansi?“ zatykal mu podplukovník, jak se to tak už při výsleších dělá. Po doposud hrané žovialitě nezbylo v hlase Coreyho Hopkinse ani stopy.

„Jaká spojka?“

„Bielski, prosím,“ pokynul Corey Hopkins podřízenému a ten zepředu uhodil Bittnera pažbou pušky do pravého ramene. Ozvalo se hlasité křupnutí, o zlomenině nebylo pochyb. Plukovník Bittner vzlykl bolestí. Jen jednou, pak se zase rychle začal ovládat. Na takový projev slabosti Hopkins čekal.

„Děkuji, Bielski. Vidíš, Hansi, k čemu jsi mě donutil? Tohle si přátelé nedělají. Nechceš se chovat jako náš přítel?“

„Jistě, Herr Hopkins,“ usmál se falešně Hans Bittner.

„Rozumné. Přátelé se k sobě chovají zcela jinak. Nelámou si kosti, pomáhají si. Slyšel jsem, že jsi mistr ve svém oboru, čímž nemyslím intriky a pomoc nepřátelům,“ ušklíbl se Oberstleutnant Hopkins. „Brzy budu potřebovat novou uniformu. Pověz mi, Hansi, na kolik by mě tak přišlo, kdybych si ji nechal ušít u tebe?“

„Pro vás bych měl určitě slevu,“ prohlásil Bittner tónem, jehož významem si Hopkins nebyl ještě úplně jistý. „Když jsme teda přátelé,“ dodal s neskrývanou jízlivostí a vyplivl na podlahu trochu krve, jež se mu doteď hromadila v puse.

Čas debatování skončil. Podplukovník říšské armády vstal, nejblíže stojící Maďar okamžitě odsunul jeho židli stranou a pak se pohotově vrátil na svou pozici.

„Doufal jsem, že si budeme rozumět lépe, Hansi,“ povzdechl si Hopkins, a než stačil zajatec jakkoli zareagovat, Američan zaútočil.

Nabral ho pod bradou levým zvedákem, následoval pravý a levý hák. Líbilo se mu, že Bittnerova velká hlava létá podobně jako boxerská hruška. Boxování je podplukovníkova vášeň, to o něm ví každý. Tím si byli s Oskarem Fleischerem, tím idiotským vyšetřovatelem gestapa, nápadně podobní. Rozdíl mezi nimi byl především v inteligenci. Dva nula na body v Hopkinsův prospěch. A kdyby snad někdy mělo dojít k přímému střetu intelektu, je to jasný knock-out v prvním kole.

Vyslýchající chtěl Bittnera ještě zpracovat sérií direktů, jenže už po třetím z něj vypadlo jméno. „Magda… Kurva.“ Jméno a nejspíš povolání. Nebo kletba.

„Hodný kluk,“ pochválil ho Hopkins a protáhl si při tom klouby na zápěstí. „A příjmení oné kurvy?“

„Nevím.“ Při odpovědi mu z úst vybublala další krev. Při tom se na Hopkinse zadíval podivně zklamaně. Jako by snad čekal jinou odpověď než otázku?

„Kde si předáváte informace?“

Hans mlčel. Jen dál sledoval Hopkinse tím podivným zklamaným pohledem.

„Kde?“

Hans mlčel. Hopkins ho znovu praštil. A znovu. Ještě několikrát.

„Kde!?“ zařval.

Hans mlčel.

Hopkins pokračoval v úderech.

„Kde!?“ Hopkins řval stále hlasitěji a bušil do zbytků Bittnerova obličeje stále silněji. Ačkoli to vypadalo, že více už to nejde, Hopkins pokaždé dokázal přitvrdit. Cítil, že mu dochází čas. Gestapo nesmí Bittnera dostat do rukou.

Hans však mlčel.

* * *

„Chlapci, nechte nás chvíli o samotě.“ Vojáci rozkaz okamžitě splnili. Hans Bittner se mátožně kýval na židli, jeho obličej připomínal krvavou kaši.

„Rád jsem tě poznal, Hansi. Moc jsi nám pomohl,“ pronesl Corey Hopkins a široce se na něj usmál.

„Škoda, že tu uniformu si budu muset nechat ušít jinde. Mého krejčího by se to dotklo.“ Přiložil mu k čelu pistoli a stiskl spoušť. Hans Bittner tou dobou už pravděpodobně vůbec netušil, co se kolem něj děje.

Nebyl to však jediný výstřel. Zvenku se ozvalo několik dalších. A taky zvuk jedoucích motocyklů.

Hopkins okamžitě vyběhl z budovy. Natáhl ruku a několikrát na odjíždějící stroje vystřelil, ale už bylo pozdě. Stačily se příliš vzdálit. Rozhlédl se. Všichni tři Maďaři leželi na zemi v kaluži vlastní krve. Bielski také. Postřelený, ale živý.

Inspektorův Schlachthund

Němci a jejich puntičkářství. Tahle vlastnost Jirku Bureše štvala snad nejvíc. V půl páté ráno už postával v tramvaji a mnul si oči, ještě v polospánku, kravatu nedbale uvázanou. Tramvaj směr Werschowitz, dříve Vršovice, opravna Schlachthundů. Kontroly z gestapa obden, nedávno se na práci přišel podívat sám SS-Obergruppenführer Heydrich. Jirkovi ta návštěva nebyla nijak příjemná, a když se od SS-Obergruppenführera dočkal osobní pochvaly, tušil, že jeho pověst to zrovna nevylepší. Takové věci se roznesou rychle. Do druhého dne si o tom povídala celá ulice, v níž bydlel, do konce týdne i zbytek Prahy. Poznal to z pohledů starých známých. Z toho, jak staří chlapi a ženské přecházejí na druhou stranu ulice a báby o holi si nebývale často odplivávají, čirou náhodou přímo jemu pod nohy. Ale aspoň měl práci. A k tomu takovou, jaká ho bavila. Každý přece musel dělat, co bylo potřeba. Co na tom, jestli platí Němci, Češi nebo Eskymáci? On je machr přes stroje, války tu byly a budou, ne jeho vinou.

* * *

„Jenom problém se vstřikováním, Herr Klein,“ vysvětloval kolem jedenácté předákovi v Malé hale a utíral si při tom ruce od oleje do špinavého hadru. Kleine Halle byla určena pro nejdůležitější zakázky. Je zvláštní ironií, že právě tady dohlížel vedoucí dílny Klein osobně. Dělníci proto místu někdy říkali prostě Kleinova hala.

Oproti větší budově s pracovním prostorem pro třicet zaměstnanců se sem vešla sotva čtveřice strojů a jen o trochu více techniků. Dnešní dopoledne bylo vyhrazeno pouze jednomu stroji a dvěma zaměstnancům — Burešovi a jednomu zvolenému pomocníkovi. Tím nebyl nikdo jiný než Marie. Sice ji původně přijali, jenom aby nosila papíry s hlášením o poruše mezi techniky a aby měl Klein koho plácat po zadku, ale brzy se ukázalo, že o motorech toho ví víc než většina místních dělníků.

Malá hala, ačkoli slovo hala je poměrně nadsazené, byla také mnohem lépe vybavená než sousední Große Halle. Dělník tu dostal, na co si vzpomněl, pokud to tedy potřeboval k práci. Nemusel čekat, než se uvolní klíč číslo osm, se kterým pracovali u vedlejšího stroje, a pak nebyl nucen trpět na koberečku u vedoucího směny, který mu dával kapky za to, že nestíhá opravit svěřený Schlachthund včas.

Klein seděl pod velkým oknem vedle čerstvě naolejovaného svěráku. Ráno mu sem někdo donesl křeslo z kanceláře. Chtěl totiž dohlížet na práci, dokud nebude úplně hotová, což bylo krajně nezvyklé. Neposeděl si v něm však příliš dlouho, závada byla odstraněna během pár minut, ačkoli technici tu museli trčet už několik hodin předem. Jirka s Marií právě vraceli a nýtovali boční krytky stroje zpátky na místo. Tříkolový motocykl, zhruba o velikosti menšího automobilu, zakrývaly z obou stran ocelové pláty s vyklepanými reliéfy psa, a stroj tak vypadal jako obrovská psí ocelová bestie. Tak daleko, aby vyrobili mechanické zvíře, nacisté ovšem ještě nebyli, ačkoli leccos se proslýchalo. Nejspíš to byly jen absurdní výmysly.

Klein vstal a obešel stroj. Na nápadně dlouhou chvíli se zastavil za techniky a sledoval zadek árijsky vypadající Marie, která právě v předklonu pájela ozdobný nýt v oku psího reliéfu. Mezi zuby držela cigaretu, jejíž oharek se povážlivě zvětšoval, jenže s plnýma rukama nemohla cigaretu z úst vyndat a popel odklepnout. Po chvíli odpadl sám a Klein hlasitě mlaskl.

„Dobrá práce, Fräulein Novotná,“ pokýval hlavou a stále sledoval její pozadí nasoukané do těsné kombinézy. Těsnější, než vůbec mohlo být pohodlné, ale i tak o něco málo volnější, než po ní Klein vyžadoval.

„Papíry o opravě mi donesete osobně,“ otočil se pak překvapivě na Bureše.

„Já, Herr Klein?“ ujistil se.

„Neslyšel jste!?“

„Ano… slyšel jsem, Herr Klein.“

„Výborně,“ pokývl předák a odkolébal se pryč i se svými řídkými vlasy, hlubokými vráskami na čele a bílým knírkem střiženým podle Führerova vzoru. Při chůzi napadával na pravou nohu a těsná pracovní uniforma se mu zařezávala do bezmála sto deseti kilogramů, které rozhodně netvořila svalová hmota.

„Prasák starej,“ odfrkla si Marie, když dozněla ozvěna zabouchnutých těžkých kovových dveří, kterými Klein odešel.

„To by mě zajímalo,“ přemýšlel nahlas Jirka Bureš, „proč já? Vždycky chce papíry po tobě.“

Marie zalistovala dokumenty.

„Inspektor Fleischer asi nevěří ženskejm, co se hrabou ve strojích,“ odpověděla s očima zabořenýma do kolonky se jménem zadavatele zakázky.

„Cože? Tohle je Řezníkův stroj?“

„A tebe asi čeká další pochvala,“ ušklíbla se škodolibě Fräulein Marie Novotná.

„A do prdele.“

„Jo. Tak já půjdu za chlapama do jídelny.“ Vrazila Jirkovi papíry a odporoučela se pryč. Ten tam ještě chvíli stál a domýšlel si, že jestli má pravdu, možná brzy od někoho schytá kulku do břicha. Neměl však na výběr. Podepsal papíry a vydal se do Kleinovy kanceláře, kam měl každým okamžikem dorazit před několika minutami telefonicky přivolaný Fleischer, aby si osobně převzal opravený Schlachthund.

* * *

„Tak co na to říkáš?“ vyhrkl vzrušeně na Marii ani ne sedmnáctiletý vyhublý kluk, jen co si přisedla se svým chlebem a margarínem ke stolu v jídelně.

„A na co jako?“ zeptala se bez zájmu a dala se do jídla.

Všichni u stolu rázem ztichli a upřeli na ni pohled. Něco se tu očividně už od rána probírá, ale v její izolaci nad strojem gestapáckého řezníka se k ní novinky nedonesly.

„Stalin to má za sebou,“ dodal jiný z dělníků. Chlápek kolem padesátky, zhruba v Kleinově věku. Veterán z Velké války, který na to však nebyl dvakrát hrdý, protože bojoval na straně císaře a proslýchalo se, že s Kleinem se znal už z té doby. Rádi se prý zrovna neměli, což se nezměnilo ani tady.

„Jak za sebou?“ vykřikla Marie překvapeně.

„Tiše!“ okřikl ji kdosi. U vchodu do jídelny podřimoval nacistický pěšák se samopalem a nikdo ho nechtěl probudit. Ještě by je začal popohánět zpátky do dílny.

„Jak se to stalo?“ zeptala se Marie tišeji, když tu informaci alespoň trochu vstřebala.

„Už je to prej dýl jak tejden,“ pokračoval Martin — kluk, co se jí zeptal na názor, když přišla do jídelny. „Atentát, tři kulky do hlavy. Určitě to mají na svědomí agenti carský rodiny.“

„Carský rodiny, jo?“ zakroutil pochybovačně hlavou válečný veterán a vytáhl si z tašky s nářadím další chleba se sádlem. Mít příbuzné ve vesnici za Prahou znamenalo určité výhody.

„No jasně!“ pokračoval mladík. „Brácha říkal, že nějaká Alexandrovna je v emigraci v Anglii. Určitě chtěla svrhnout bolševiky.“

„Bez komunistů tahle válka nikdy neskončí,“ namítl kdosi a většina dělníků v doslechu souhlasně zamručela.

„Rusům se nedá věřit,“ pokrčil mladík rameny. „Ale dejte jim zpátky carství a budou vděčný.“

„Jsi nějakej moc chytrej,“ pozvedl další z dělníků výsměšně obočí. „Rusové bolševiky milujou. A dobře vědí proč!“

„A komu bys tak chtěl věřit, ty ucho mladý? Stalin nás v Mnichově nezradil, jestli si vzpomínám,“ přisadil si další z mužů a přitom zrudl vzteky.

„Říkal brácha,“ zopakoval Martin před chvílí vyřčenou lež. Marie protočila panenky. Zdálo se jí, že teď lhal příliš nejistě a nevěrohodně. Ostatní si toho naštěstí nevšimli.

„Brácha je nějakej moc chytrej.“

„Než nacisti zavřeli vysoký školy, studoval historii Ruska. On se vyzná,“ pokračoval Martin v naučené písničce.

„Co se flákáte!?“ přerušilo jejich konverzaci nenadálé zvolání ode dveří. Uniformovaný dohled se probudil a teď si klepal na hodinky. Konverzace u všech stolů okamžitě utichla. „Vstávat! Už tři minuty je po pauze.“

Jídelna se během několika málo chvil vyprázdnila. Marie za chůze žvýkala svůj chleba s margarínem a přemýšlela. Poměrně rychle ale došla k závěru, že jich, dělníků v protektorátu, se tohle těžko nějak citelně dotkne. Ona má své úkoly, důležité. Jiné, než o kterých většina ostatních lidí tady cokoli tuší. Ve dveřích se ještě podívala Martinovým směrem. Téměř neznatelně na ni mrkl. Blbec, napadlo ji. Takhle jejich krytí brzy praskne. Strčila si do úst poslední kousek chleba a šla se ohlásit předákovi ve Velké hale kvůli přidělení práce na odpoledne.

Čokoláda pro wehrmacht

„Tak co?“ sundal si sluchátka radista Honza Zemek a vyskočil od stolu s vysílačkou, hned jak se za desátníkem Ivanem Kolaříkem a četařem Vláďou Škáchou zaklaply dveře.

„Praha nemluví o ničem jiným,“ odpověděl Kolařík.

„Kromě včerejšího útoku na jednotku Oberstleutnanta Hopkinse,“ připomněl Škácha. V tu chvíli ještě netušil, že ve stejný moment gestapo vyslýchá celou ulici, v níž k onomu útoku došlo. Vyslýchá a později pro výstrahu popravuje.

„A co říkají?“ zeptal se Zemek a natáhl se na starou postel u okna. Dnes vyšla řada na něj, ostatní dva druhové se tedy museli spokojit s podlahou. Konspirační garsoniéra ve Wassergasse, dříve Vodičkově, neskýtala příliš pohodlí.

„Samý drby,“ mávl Škácha rukou v odpověď. „Podle lidí napadl Hopkinse Venca Morávek.“

„Kdo jiný,“ ušklíbl se Kolařík. Na to, že štábní kapitán Morávek o sobě nedal setsakramentsky dlouho vědět, už dávno nemyslel. Každou chvíli někdo zmizel a zpravidla se už živý neobjevil.

„Co říká Londýn?“ pokračoval Vláďa Škácha.

„V Rusku se to bouří. Nejspíš všechny každou chvíli stáhnou zpět,“ odpověděl Zemek.

„Ksakru! Máme tu práci,“ rozčílil se Škácha, zatímco se pokoušel sundat si sako. Kolařík k němu přistoupil a pomohl mu uvolnit ruku zaseknutou do díry v podšívce rukávu.

„Já tu mám ale zůstat,“ pokračoval Zemek. „budou potřebovat udržet spojení.“

„A víc nic?“ přešel Kolařík radistovu poznámku.

„Nejspíš poletíte do Ruska. Záleží, jak se situace vyvine.“

„Situace s vládou?“ Škácha, už klidnější, právě věšel sako na ramínko a ukládal ho do skříně.

„Asi. Nejspíš podle toho, jestli bolševici padnou.“

„Kdy letíme?“

„S dalšíma instrukcema se prý brzo ozvou,“ odpověděl Honza Zemek. „Co teď?“ zeptal se, ačkoli velitelem trojice byl formálně on sám.

„Teď si dáme večeři. A pak vyrazíme do tančírny. Dokud jsme tady, náš úkol mezi dieselákama se nemění,“ zhodnotil Škácha.

Když trojice dorazila do dieseláky oblíbeného podniku U Přejetý kočky, už se tu bouřlivě slavilo. Tady nikdo příliš neřešil, jestli bylo co.

„Co se to tu dneska děje?“ zeptal se Kolařík barmana, když se k němu konečně prodral přes holky v pestrobarevném jarním oblečení. Kolařík si všiml, že nemálo z nich se — aspoň v rámci možností — vystrojilo jako americké pin-up-girls, i když tenhle výraz nejspíš žádná z nich neznala, označení pin-up-girl se sotva ustálilo „za velkou louží“ a teprve pomalu začínalo pronikat do Anglie. Každopádně se tak oblékly: kratší sukně, stuhy ve vlasech a až příliš rozepnuté blůzky, které dávaly zvědavcům nahlédnout, jaké si dívky vzaly prádlo a kolik toho jejich podprsenky musí unést. Za takhle výstřední módu ze země nepřítele je mohli Němci klidně zatknout, ale to dneska nejspíš nikoho netrápilo. Nakonec, zapíjela se smrt Stalina. Ostatně, oni si s opatrností nikdy příliš starostí nedělali. Všichni se oblékali výrazně a po svém, Němci jim toho až podezřele mnoho tolerovali.

Kolařík a Zemek si sedli k baru a objednali si dvě vodky. Škácha, který se s místní komunitou spřátelil nejvíc, zatím obešel pár mladých mužů v černých oblecích, bílých košilích a černých kravatách rozdělených bílou nití na symetrické černé čtverečky — jak to dieseláci nosili a swingaři se jim kvůli tomu posmívali, že chodí v barvách šachovnice, jenže kvůli převaze černé očividně nikdy nezačnou partii —, aby se s nimi pozdravil a nenápadně něco vyzvěděl. Za patnáct minut a dva panáky pro Zemka a tři pro Kolaříka byl zpět a posadil se vedle nich.

„Myslel jsem, že politika tady nikoho nezajímá,“ zeptal se Kolařík Škáchy tiše.

„Věří, že díky tomu dřív skončí válka. Prej by Stalin stejně zase změnil stranu, až se Říše trochu sebere,“ pokrčil rameny a posunkem naznačil barmanovi, že zatím pít nebude. Na jevišti právě začínala hrát malá diesel jazzová kapela. Ve skutečnosti to byla část včerejšího souboru, kam patřili i Kolařík a Zemek. Kapelu, která začínala hrát teď, tvořili jen dva kontrabasisté a saxofonistka.

„Jo, ale kdo na tom konci bude stát jako vítěz,“ utrousil si Kolařík spíš sám pro sebe.

„To už je politika. A ta tady nikoho nezajímá,“ vysvětlil Škácha s důrazem na slovo „to“, vylovil krabičku cigaret, sirky a zapálil si.

Zemek nad jeho řečmi jen zakroutil hlavou. Nelíbilo se mu, jak Vláďa Škácha začíná těmhle lidem věřit. Jsou to kolaboranti. A to, co říkají? Výmluvy. Oslavy smrti nepřítele Říše pro něj byly jen dalším důkazem.

„Nakonec, podle všeho jim jde jen o záminku k tomu se večer pobavit. Na dnešek ani nemuseli mít povolení pořádat koncert. Náckové taky slaví,“ pokračoval Vláďa, jako by četl Zemkovy myšlenky.

„Měli bysme se taky oblíct do černý,“ vmísil se zpět do hovoru Kolařík. „Chodíme sem už dlouho, začíná to bejt nápadný.“ Měl pravdu, z mužů tu byli jediní v sakách béžové, šedé a pískové barvy. Možná je konečně čas nechat se přijmout mezi dieseláky.

„Promluvím o tom s Jirkou Burešem,“ přitakal Vláďa Škácha. Obléct si černou a jít sem znamenalo stát se jedním z dieseláků. Nešlo to udělat jen tak, rozhodnutí museli mít posvěcené.

„Nech to na mně,“ zhoupl se dětinsky na barové stoličce nejmladší z trojice Ivan Kolařík. „Hrajeme v kapele. Patříme k nim. A dej si s náma vodku.“ Mávl na barmana. Než ten stačil dolít, ozval se za trojicí známý hlas.

„Tady jste! Vláďa říkal, že na nic nečekáte a rovnou nasáváte!“ Trojice vojáků československé exilové armády, toho času přestrojená za civilisty, se otočila. Vedle nich u barového pultu stál hubeňour s blond vlasy schovanými pod širokým černým kloboukem — Jirka Bureš. Natáhl ruku a s Kolaříkem i Zemkem se pozdravil.

„Proč ztrácet čas,“ rozhodil Honza Zemek rukama, přičemž se na jeho bílém, černošsky tvarovaném obličeji rozlil široký úsměv.

„Zapíjíte ruskejma slzama?“ pokračoval dieselák a mávl rukou ke skleničkám vodky.

„Čím bys chtěl Josifa Vissarionoviče Stalina zapíjet ty? Pivem?“ zadeklamoval ironicky Zemek.

„Vysrat Vissarionoviče,“ usmál se zase Jirka. „Já jsem tu z jinejch důvodů,“ pokračoval už maličko nepřítomně a sledoval „české pin-upky“ na tanečním parketu, jak si při krátkých saxofonových partech nadzvedávají sukně… I saxofonistka Marie Novotná se dnes vystrojila v tomhle stylu, alespoň částečně. Když odtáhla nástroj od úst, bylo i na tu dálku od baru vidět, jak výraznou pro dnešní večer zvolila rtěnku. Stejně zářivě rudou jako kytka, kterou si vpletla do komplikovaně vytvarovaného nadýchaného blond účesu.

„Včera to prej koupilo pár nácků od podplukovníka Hopkinse,“ vybalil na Jirku netrpělivě Honza Zemek. Od svých druhů si vysloužil přísné káravé pohledy, ale už bylo pozdě. Zeptal se příliš brzy, bez přípravy.

„No a?“ nechápal Jirka a mávl na barmana.

„Já jen… co na to říkáš?“ snažil se z toho Honza Zemek nějak vybruslit.

„Kluci, nechcete koupit nějakou čokoládu?“ vmísil se do jejich hovoru polohlasem barman, sotva se objevil s další rundou. „Něco jsem sehnal.“

„Jo? Odkud zas?“ otázal se Jirka nedůvěřivě. Zemkovu otázku ignoroval. Radista i jeho dva přátelé si oddechli.

Barman mu gestem naznačil, aby se naklonil blíž, a pak mu šeptl do ucha. „Kradená. Od wehrmachtu. Udělám ti dobrou cenu.“

Jirka mu, stejně šeptem, odpověděl: „Tak to radši zahoď, nebo tě postavěj ke zdi. Nevíš, že jejich čokoláda se pozná?“

„Vyměním obaly,“ zatěkal barman nervózně očima.

„A jak vyměníš ten pervitin, co se do čokolády pro armádu přidává?“

Odtáhl se od něj a konečně odpověděl na radistovu nepromyšleně vypálenou otázku: „Co bych na to měl říkat? Je válka.“ Z tak vyhýbavé odpovědi těžko mohli zjistit jakýkoli Burešův názor. A ptát se znovu? Vzbudili by příliš silné podezření, ne, to nešlo. Šance byla promarněna. Jirka si vzal od barmana sklenici levného vína a zmizel kamsi mezi ostatní dieseláky na parketu. Ještě zahlédli, jak se hrne k nejspíš nejstaršímu dieselákovi široko daleko, nějakému Františku Peltánovi, jemuž mohlo být zhruba stejně jako osmadvacetiletému Zemkovi. Zemek byl rád, že tu není jediný člověk starší pětadvaceti let. Ještě stačil postřehnout, že Franta není z Jirkovy společnosti zrovna nadšený. Očividně se snažil zapůsobit na jedno prsaté děvče ve žlutých šatech. Daniela, vzpomněl si Honza Zemek na její jméno. Nepřehlédnutelná kráska s těžko pochopitelnou slabostí pro Jirku i pro pár dalších. Sám se s ní jeden večer zapletl a dal by ruku do ohně, že Vláďa Škácha taky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čokoláda pro wehrmacht.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.