Copyright © Michal Viewegh, 2001

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4363-3

Praha 20. prosince 1999

Drahá Lauro,

jediné, co mi po Tobě zbylo, jsou vzpomínky. Když to takhle napíšu, zní to jako text nějakého hloupého amerického hitu, kterým jsme se spolu občas vysmívali – a najednou je pro mě v tom klišé hluboká pravda. Celé hodiny, celé dny na Tebe vzpomínám – v práci, v autě, doma, v čekárně u doktora Z. – všude. Vzpomínám, a kdykoliv se mi podaří objevit v paměti nějaký nový obrázek nebo třeba jenom nový detail, úplně mě to nadchne – a hned vzápětí „sejme“. Ty se budeš určitě smát, ale já si detailně vybavuji i zdánlivé hlouposti – třeba ten téměř obřadný způsob, jakým jsi u mne doma zalévala květiny, nebo ten přehnaně vyděšený, neodolatelně komický obličej, který pokaždé děláš, když si strkáš do ucha čisticí tyčinku… Směšné, co? Nebo ta nedělní rána, když ses probudila v báječné náladě a rozhodla ses, že nám usmažíš k snídani vajíčka nebo čerstvé lívance – úplně Tě vidím, jak stojíš bosá v kuchyni před sporákem a na jednom z mých bílých bavlněných triček, ve kterých jsi spávala, máš jako obvykle zelené skvrny od Tvé oblíbené mentolové zubní pasty.

Lásko, v prosinci jsem Ti poslal celkem tři dopisy, ale Ty jsi ani jeden z nich neotevřela. Když jsem Ti takhle jednoho ponurého prosincového večera psal, z ničeho nic jsem si představil, jak cestou z práce zamyšleně stojíš ve vagonu metra – a dostal jsem nápad oslovit Tě tímto neobvyklým způsobem. Vsadil bych se, že jsi nad slovem nápad právě opovržlivě pohnula koutky svých hezkých úst a možná i na vteřinu či dvě jakoby rezignovaně přivřela oči, jako jsi to dělávala nad mými podobně pošetilými nápady – například když jsem Ti tenkrát na naší první dovolené v Chorvatsku navrhl, abychom si za všechny zbylé peníze koupili náhrobní desku z toho nádherného hvarského pískovce (doktor Z. říká, že jsem se zřejmě už tehdy o Tvou lásku bál a podvědomě jsem potřeboval nějakou hmatatelnou pojistku, že mě nikdy neopustíš…). Ale zpátky k tomu mému nápadu: koupím si na celý půlrok tyhle reklamní plochy, říkal jsem si, a oslovím Tě veřejně, přede všemi… Okamžitě jsem té myšlence propadl. Šest milostných dopisů namísto stupidních reklam na koberce nebo rostlinné oleje! Vzrušeně jsem přecházel po své garsoniéře (jistě si ji umíš vybavit, s žádným nábytkem jsem po Tvém odchodu nehýbal) a představoval jsem si okamžik, kdy si mojí „reklamy“ poprvé všimneš: jak zvědavě přistoupíš blíž, jak se nechápavě začteš a jak přitom nepatrně nakrčíš nos a mezi Tvým obočím se objeví ta známá, milá, něžná vráska… A snad tisíckrát jsem si samozřejmě představoval onu vteřinu, kdy náhle neomylně pochopíš, že text je adresován Tobě – polekaně zatajíš dech, lehce zrudneš a možná i maličko poodstoupíš a opatrně se rozhlédneš, jako kdyby Tě některý ze spolucestujících mohl usvědčit, že adresátkou dopisu jsi právě Ty… A hned vzápětí začneš předstírat lhostejnost, maximálně jakýsi lehce pobavený zájem…

Lásko, mohu Ti psát jen jednou měsíčně a na každý dopis mám navíc jen těchto zhruba šedesát řádek, a tak mě doslova mučí, že musím šetřit každým slovem, což pochopitelně neumím. Zatím doufám jen v jedno: že stále ještě jezdíš do redakce metrem a že dříve či později na můj dopis narazíš – vidíš, jak směšně malé mohou být největší lidské naděje?

Líbám Tě vroucně (vroucně je možná trapně knižní slovo, ale neumím najít žádné výstižnější).

Oliver

PROLOG

Milé dámy,

tohle je můj milostný román. To zní dobře, ne? Milostný románek se vším všudy, řekl by Oliver. O něm je ten román především. Taky je trochu o Jeffovi, Richardovi a Robertovi (v tomto pořadí), a kromě toho v něm najdete i několik úplně kratičkých love stories mojí mámy a Ingrid. Ingrid je od dětství moje nejlepší přítelkyně – to pro vaši informaci. Sama nesnáším, když se nemůžu v knížce rychle zorientovat, a jakmile ještě někde na šedesáté stránce pořádně nevím, kdo je kdo, jdu od toho – asi chápete, že přesně tomu bych se ve vašem případě ráda vyhnula. Takže když už jsem zmínila Ingrid: Jestli chcete vědět, jak Ingrid vypadá, představte si herečku Julii Roberts, přidělejte jí v duchu pořádnou mezírku mezi předními řezáky, uberte jí bratru deset let a třiadvacet centimetrů výšky – a máte naprosto přesnou Ingrid. Tytéž bohaté vlasy, tytéž krásné oříškové oči, táž hezká široká pusa… Ta mezírka (po pravdě řečeno je to spíš mezera) a hlavně těch chybějících třiadvacet čísel je ovšem pro Ingrid životní prokletí. Samozřejmě že je i tak krásná, ale bohužel ne natolik, aby ji to dělalo nedostupnou. Kdyby byla o třiadvacet centimetrů vyšší a neměla tu díru mezi zuby, troufl by si na ni jen málokterý chlap, ale takhle po ní naopak vyjíždějí úplně všichni. Ingrid pro ně představuje nečekaně snadnou možnost, jak přeříznout Julii Roberts; když si vezme boty na čtvrtmetrovém podpatku (jiné ostatně nenosí) a zavře pusu, je ta iluze skoro dokonalá.

Máma se jmenuje Jana a pracuje jako překladatelka na volné noze. Občas říká, že překládá českou hloupost do angličtiny, němčiny a španělštiny. Říká to hlavně tehdy, když má vztek na různé rádoby špičkové manažery, co se za celý život nedokázali naučit žádný jazyk, a přesto netrpělivě pomlaskávají, když se jim zdá, že máma slova jako spádoviště k rozpouštění vlaků, rozběžný bod či svážný pahrbek (tohle chtěl po mámě nedávno přeložit nějaký papaláš přes železnice) překládá příliš pomalu.

Já se jmenuju Laura, letos mi bylo dvaadvacet a pracuju v redakci časopisu Vyrovnaná žena. Oliver kdysi poznamenal, že Vyrovnaná žena je Bravo pro čtyřicetileté, což je sice docela vtipné přirovnání, ale samozřejmě neplatí univerzálně. Například mojí mámě sice je přes čtyřicet, nicméně náš časopis nikdy nečte. Tvrdí, že pro ni osobně je Vyrovnaná žena něco podobného jako ta kazeta relaxační hudby, kterou loni dostala od Richarda k Vánocům: místo aby ji uklidňovala, příšerně ji rozčiluje. Na té kazetě je smíchaný ptačí zpěv se šuměním moře, což máma už po pár minutách poslechu označila za smrtelnou kombinaci a při jednom obzvlášť enervujícím ptačím trylku pak kazetu doslova vyrvala z rádia.

No, to by snad pro začátek stačilo.

Jednu postavu jsem vám zatím zamlčela – sama nevím proč.

Možná proto, že občas pochybuji, jestli ta postava vůbec existuje.

Kapitola I

Má už Laura chlapce? – Nejlepší přítelkyně – Rickieho bělmo – SMS od Olivera! – Riskantní lež

1/

Začnu třeba tím, jak jsme se předloni na konci srpna vrátili s Richardem z dovolené v Chorvatsku.

Na začátku každého mluveného i psaného projevu by prý měl být vtip – alespoň to tvrdí příručka Jak si zlepšit mluvený a psaný projev. Různé psychologické příručky jako Nekazte si život maličkostmi nebo Jak si vybudovat harmonický partnerský vztah si mimochodem kupuju dost často, neboť odjakživa trpím možná naivní, ale tak jako tak znervózňující představou, že se v nich skrývají jakési zásadní informace, bez jejichž znalosti není možné prožít šťastný život… No nic. Vtipem navodíte přátelskou atmosféru a získáte si posluchače na svou stranu, tvrdí autor výše zmíněné brožury. Když v projevu, tak proč ne na začátku románu, říkám si, jenomže kterým?

Kterým z těch všech vtipů, z nichž se přinejmenším poslední dva roky skládá můj život?

Tak co třeba tenhle: Je mi dvaadvacet, mám za sebou tři roky poměrně intenzivního milostného života – a moje jediná žijící babička, které už bohužel poněkud haraší, se mě dodnes při každé návštěvě zeptá, jestli prý už mám chlapce.

„Tak co, Lauro,“ říká s šibalským úsměvem, „už máš nějakého chlapce?“

Nikdy nevím, jestli se mám smát, nebo spíš brečet. Hodiny a hodiny jsem jí vyprávěla o svém vztahu s Jeffem, Richardem, Oliverem a později i Robertem (pokud jde o svěřování tohoto typu, babička mi někdy tak trochu nahrazuje mou kosmopolitní matku, která je věčně někde v čudu), a dokonce jsem jí pokaždé věnovala i jejich fotku; babička ji sice slavnostně zasunula za sklo od kredence vedle ostatních rodinných fotografií (na většině je samozřejmě táta), ale na její naprosté nezasvěcenosti se tím nic nezměnilo.

„Tak co, Lauro,“ zeptala se mě i onoho srpnového pátečního odpoledne, když jsem se u ní zastavila, abych jí předala dárek z dovolené v Chorvatsku, „jestlipak už máš nějakého chlapce?“

A víte, milé dámy, co jsem jí odpověděla?

Nevím, co mě to popadlo, ale prostě jsem jí najednou nechtěla lhát.

Tak jsem na ni udělala takové ty upřímné oči à la Barunka Panklová a pravila jsem:

„Mám, babičko. Dokonce hned dva.“

2/

Nyní tedy ten návrat z dovolené: Přiletěli jsme ve čtvrtek odpoledne. Byt byl prázdný, máma byla ještě v Chicagu u svého tehdejšího přítele Stevena, takže Rickie se rozhodl, že u nás přespí.

Žádnou radost jsem z toho rozhodně neměla.

Otupěle jsem začala vybalovat kufry (Rickie se nabízel, že mi pomůže, ale já jsem ho odmítla). Každé tričko, které jsem vzala do ruky, mi připomnělo ten či onen konkrétní den, kdy jsem ho měla na sobě – a tím i Olivera. Plavky, které jsem před odletem musela zapakovat ještě mokré, byly už poněkud zatuchlé, ale zároveň z nich bylo ještě slabě cítit moře. Mám odjakživa silně vyvinutý čich, což – jak všichni víme – má svá pro i proti. Pokud zrovna nežijete v rozkvetlém mandlovém háji a do práce jezdíte tak jako já narvaným metrem, je tahle dispozice rozhodně spíš nevýhodou. Možná lépe než druzí dokážete vychutnat vůni vína či květin, lépe než většina ostatních umíte ocenit rafinované složení drahého parfému (na drahých parfémech upřímně řečeno doslova ujíždím…), ale zároveň i nadprůměrně trpíte. I velmi slabý zápach, který ostatním připadá pouze nepříjemný (pokud ho vůbec cítí), vás fyzicky doslova ničí.

Ale to předbíhám.

Rickie se naštěstí rozhodl, že si půjde do hospody zahrát šipky, takže jsem mohla zavolat Ingrid a všechno jí vyklopit: Asi jsem se zamilovala! Do bezmála čtyřicetiletého chlapa!

Na druhé straně linky je ticho. Pochopím, že Ingrid mé nadšení nesdílí. Má pocit, říká po chvíli, že čtyřicet let už je vážně moc.

„To jsem si taky myslela…,“ pronesu bezmocně.

Později se mě Ingrid ptá, jestli si nechci jít večer někam zatancovat, abychom oslavily můj návrat – ale na to jsem po té dlouhé cestě příliš unavená.

„Dneska ne, nezlob se. Co zítra?“ navrhuju. „Když tak běž sama. Ale neudělej žádnou blbost…“

Vím, co říkám. Pokud jde o sex, měla přede mnou Ingrid vždycky náskok. Já jsem o panenství přišla v devatenácti, Ingrid v patnácti. Od té doby už zažila leccos. Ne všechno vyzkoušela dobrovolně – jednou ji jakýsi profesionální tanečník proti její vůli na půlku noci připoutal k posteli… Po zážitcích tohoto typu následuje zpravidla jeden plačtivý ranní telefonát (hádejte komu…) a potom zhruba třítýdenní celibát. Během něho se Ingrid přihlásí do jednoho nebo dvou vzdělávacích kurzů a na kick-box. Když ji v tomto specifickém období navštívím doma, obvykle ji zastihnu, jak svýma krátkýma nohama zuřivě kope před sebe a vykřikuje, že všichni chlapi by zasloužili vykastrovat… Týden nato ale už opět sedí někde v kavárně v tričku na ramínka a dělá oči na zelenookého černovlasého kluka v kašmírovém svetru; ještě týž večer se s ním vyspí, zamiluje se do něj a po týdnu známosti mu v prodejně The Art of Living zakoupí oranžové křeslo (což toho kluka samozřejmě vyděsí, okamžitě se stáhne a začne o Ingrid prohlašovat, že je tak trochu praštěná).

Což má ostatně pravdu.

3/

V pátek jsem ještě měla dovolenou. Mohla jsem klidně spát třeba až do jedenácti, ale místo toho jsem byla už od svítání vzhůru a pozorovala strop. Nemohla jsem se dočkat, až zapnu mobil – ale to jsem nemohla udělat dřív než v osm, aby to Rickiemu nebylo nápadné. Musela jsem mobil na noc vypnout, neboť jsem během dovolené zjistila, že Rickieho dokáže vzbudit i to jediné tichounké pípnutí, ohlašující příchod textové zprávy. Znáte to: v půl druhé v noci otevřete oči, protože si nejste jistá, jestli to píplo nebo ne (bojíte se samozřejmě obou variant) – a na protější zdi se zrádně odráží nazelenalý proužek displeje… Takže zrudnete (naštěstí je tma), zadržíte dech, opatrně se natáhnete k nočnímu stolku pro mobil a zprávu si co nejrychleji přečtete (samozřejmě tak, aby na ni váš přítel neviděl, kdyby byl náhodou vzhůru):

EXISTUJE NECO PRAZDNEJSIHO NEZ PRAZDNA NARUC?

Okamžitě zprávu vymažete, přestože vám to trhá srdce. Displej vzápětí zhasne, takže to jediné, co ve tmě hotelového pokoje nyní svítí, je bělmo vašeho tiše žárlícího přítele…

Myslím, milé sestry, že si to určitě dokážete představit – mobil přece dneska máme každá.

Vsadím se, že moc dobře víte, jaké takové jedno pípnutí dokáže vytvořit dusno.

4/

Nakonec jsem to stejně nevydržela. Ve čtvrt na osm jsem si nasadila brýle a vstala jsem z postele. Rickie spal – nebo předstíral, že spí. Mimochodem, brýle: nosím je už od třetí třídy, takže jsem si na ně dávno zvykla. Nemám z nich sebemenší mindrák. Já rovná se brýle, tak to vždycky bylo a bude. O kontaktních čočkách jsem nikdy neuvažovala – jednak se dneska dají sehnat opravdu slušivé brýle a za druhé si už z principu odmítám strkat prsty do očí… Připadá mi to vážně nechutné. Když vidím, jak si někdo stahuje spodní víčko a ukazuje celému světu svou rudou sliznici, je mi z toho pokaždé šoufl. Navíc přitom každý vypadá jako mentálně retardovaný idiot – všimli jste si někdy, jak se lidé při nasazování čoček tváří?

No nic, jakmile jsem měla brýle na nose, šla jsem do kuchyně zapnout mobil, abych zjistila, jestli mi v noci nepřišla od někoho nějaká textovka. Říkám od někoho, ale samozřejmě mám na mysli hlavně Olivera. Kromě něj mi v noci píší už jenom máma a Ingrid. Se zprávami od mámy problém není, ty můžu dát Rickiemu kdykoliv přečíst (samozřejmě s výjimkou těch, v nichž se máma zmiňuje o něm – ha ha…).

Typická textovka od Ingrid přichází v časných ranních hodinách a zní: VSECHNY CHLAPY BY MELI VYKASTROVAT!

5/

Zapnutý mobil tiše pípne. Přijaté zprávy: 1, hlásí displej. Stisknu příslušné tlačítko: Oliver. Od Ingrid naštěstí nic, od mámy taky nic, což mě lehce znervózňuje – ale teď je tu především ta Oliverova zpráva. Číst? Ano!!!

ZVU TE NA VECERI – V SEDM U NARODNIHO DIVADLA? O.

Moje myšlenky proběhnou v následujícím sledu:

1. Jsem šťastná!

2.  Musím se přeobjednat u zubaře z pondělka na dnešek! (A klidně kvůli tomu přetrpím všechny jeho oplzlé poznámky!)

3. Musím se dostat ještě dopoledne ke kadeřnici!

4. Proč se máma neozývá?

5. Musím se oholit!

„Kdo ti píše?“ ozva se Rickie z ložnice.

Nenávidím ho! Jak mohl to pípnutí slyšet? Už přichází. Vymazat zprávu? Ano. Mažu zprávy. Tak dělej! Žádné přijaté zprávy. Uf. Rickie stojí přede mnou. Políbí mě na čelo (ví, že ještě nemám vyčištěné zuby) a podezíravě hledí na mobil v mé ruce.

„Máma,“ říkám chladnokrevně. „Pokud sežene letenku, přiletí už dneska večer.“

Kapitola II

Richard alias Rickie – Aplikace femigelu – BMW a rodinné finance

1/

Rickie je o dva roky mladší než já. Když jsem ho poznala, prodával v jednom obchodě na Národní třídě mobilní telefony. Měl tudíž sklon posuzovat lidi podle toho, jaký vlastní přístroj.

Takovej blbeček s tim nejlevnějšim Alcatelem…

Co dělá Rickie dneska? To nevím.

2/

Jmenuje se ve skutečnosti Richard, ale kamarádi mu říkají Rickie. Richard je podle mě – na rozdíl od Rickieho – docela dobré, jaksi poctivé jméno, ale Rickie trval na tom, abych jeho přezdívku laskavě používala. Tak jsem ji používala. Copak záleží na jméně? říkala jsem si. Zpočátku mi její vyslovení na veřejnosti dělalo trochu potíže, ale zvykla jsem si. Časem mi to ani nepřišlo. Klidně jsem ho oslovila Rickie i před lidmi. Říkala jsem to ale trochu zdrženlivě, jakoby uvědoměle, jestli mi rozumíte, abych všem, co mě slyšeli a co si tak jako já možná uvědomovali, že ta přezdívka je mírně řečeno sporná, dala najevo patřičný ironický odstup. Po roce už jsem dokázala na Rickieho i hlasitě zavolat: „Rickie, pojď sem, prosím tě!“

Ale předtím jsem se vždycky rozhlédla.

Ta jeho přezdívka byla něco jako ošklivý, křiklavě barevný svetr, který vám v zaplněné zahradní restauraci některý ze spolustolovníků džentlmensky přehodí přes záda, protože jste si stěžovala, že je vám zima… nebo ta hnusná potištěná igelitka, kterou obvykle dostanete v samoobsluze… Tuhle averzi k igelitkám mám samozřejmě po mámě. Vždycky než do takové igelitky začnu skládat nákup, obrátím ji naruby, takže pokladní se na mě pochopitelně dívá dost divně. Ale je to pořád lepší, než se producírovat po ulicích s reklamou na Cio cio chips.

Richard nicméně vypadal, že je se svou přezdívkou naprosto spokojen. Byl ostatně spokojen i se svým příjmením.

„Kabíček není špatný jméno,“ říká. „Jsou horší jména.

Nestěžuju si.“

Snaží se, aby to znělo autoritativně, ale v jeho očích je otázka.

„Je to dobrý jméno,“ souhlasím co možná přesvědčivě, ale potom se zasměju: „Představ si, že by ses jmenoval třeba Čestmír Varlátko…“

Dívá se na mě podezíravě.

3/

Richard je hodný kluk a je na něho spolehnutí. Je spíš drobnější, ale vypadá dobře: má husté hnědé vlasy, pěkně vykrojenou pusu a hezké tmavé oči. Někdy, když máma nebyla doma a Rickie sedával v naší kuchyni naproti mně a četl inzeráty v Annonci nebo Realitním magazínu, jsem ho pozorovala. Znervózňovalo ho to, ale většinou to nedal najevo.

Po chvíli na mě tázavě mrkne a zeptá se:

„Na co myslíš, ty pako?“ Usměju se.

„Na co ty bys taky mohla myslet, co?“ říká, zvedá se a odvádí si mě do postele mé matky (ta moje je pro dva malá).

„Svlíkni se!“ nařizuje mi a já ho poslechnu.

Dělá mu dobře, když má nade mnou převahu, a tak ho v tom občas utvrzuju. Potřebuju si ale ještě předtím zavést femigel (trpím občas na záněty a používám ho jako prevenci). Richard s klukovskou, skoro dětskou zvídavostí trvá na tom, že mi krém aplikuje sám.

„Ne, Rickie, to ne,“ ostýchám se. Nehraju to.

„Co je na tom?“ říká umanutě a fascinovaně si prohlíží hrdlo tuby.

Sundám si tedy kalhotky a lehnu si na postel. On se ke mně blíží s tak vážným a tak odpovědným výrazem, až mě to rozesměje. Ztiší mě a roztáhne mi nohy. Poplašeně těkám očima po stropě. Bojím se, že mě škrábne, ale udělá to kupodivu naprosto precizně, jemně, ohleduplně. Vzruší mě to – a svým způsobem i dojme. Rickie si spokojeně utírá ruce do ručníku. Náhle působí dospěleji než kdykoliv předtím.

„Pojď ke mně, Rickie,“ žádám ho. „Pojď do mě.“

Ale potom si to jako obvykle pokazí: z ničeho nic se rozesměje.

Jeho ramena se otřásají, jeho obličej zrudne. Ukazuje mi obnažené dásně. Vypadá jako puberťák.

„Ježiš – jak to v tobě čvachtalo, viď?“ chechtá se a nemůže popadnout dech.

Takhle to bylo s Rickiem skoro pořád: když mlčel a já pozorovala tu jeho hezkou tvářičku, cítila jsem k němu upřímnou lásku.

Jenomže on vždycky dříve či později promluvil – a já začala mít pocit, že náš vztah je jeden velký omyl.

4/

Nejvíc mě ale Richard (ano, já vím, Rickie) dojímal, když jsem viděla, jak se snaží myslet na naši budoucnost. Vystřihoval inzeráty na byt a zakládal si je do zvláštních desek, které neustále nosil v aktovce. Chápala jsem ho. Vlastní byt jsme neměli a u mě doma jsme mohli být jenom ve dnech, kdy byla máma pryč.

„Jedna plus ká ká, čtyřicet dva metrů, cihla, Karlín, ó vé.

Kolik myslíš?“

„Šest set padesát,“ říkám. Uznale na mě pohlédne.

O realitách mluvíme často, takže jsem docela v obraze.

Rickie se zachmuří, vstane a přechází po místnosti. Vím, že v duchu počítá měsíční splátky při obvyklé akontaci.

„Šest až sedm měsíčně,“ říká stručně, ale já mu rozumím. Jindy třeba z ničeho nic pronese:

„Dobře, bavorák. Je to dobrý auto, ale leasingový splátky ti zloměj krk. Máš tak sešněrovaný rodinný finance, že se nemůžeš pomalu ani uprdnout. Natož pak něco jinýho… Má to potom cenu?“

„Nemá, Rickie,“ říkám co možná přesvědčivě.

Kapitola III

Mirek a vyrovnané ženy – Je Laura hezká? – Otázka života a smrti

1/

V redakci Vyrovnané ženy mám na starost čtenářskou rubriku. V praxi to znamená luštit všechny ty těžko čitelné, často navíc srdceryvné dopisy, které denně přicházejí z celé republiky, a přepisovat je do publikovatelné podoby. Samozřejmě musím pokaždé leccos přestylizovat, zjednodušit, přidat, nebo naopak vyhodit – ale to mě na tom právě baví.

Baví mě vytvářet z těch dopisů úplně nové příběhy.

„Teda, Lauro,“ užasla nedávno Romana, když si porovnala publikovaný dopis s jeho původní neumělou verzí, „vždyť ty seš vlastně skoro spisovatelka…“

Nemůžu říct, že by mě to nepotěšilo.

2/

Život v naší redakci má svůj zavedený řád. Kdo přijde ráno jako první, nakrmí rybičky, zalije kytky a postaví vodu na kávu. To už je takový náš ranní rituál. Než se dostaví Tesařová, tak si při kafi povídáme, co kdo včera nebo o víkendu zažil. I když, povídáme: Romana je rozvedená a žije dost osaměle a Vlasta a Zdeňka jsou zase dávno vdané (obě mimochodem shodně tvrdí, že nešťastně), takže logicky vyprávím nejvíc já. Potom je tu ještě Mirek, náš grafik, ale ten nikdy nevypráví nic, protože se prý nechce vydávat lidem všanc. Mirek si totiž myslí, že já se moc dávám lidem všanc – když jim například vyprávím o svých milencích – ale já si to nemyslím.

Mirkovi je třicet pět. Je to bohužel přesně ten typ, který máma eviduje pod pohrdavým označením ženatý český úředník: v zimě nosí tesilové kalhoty, které si zastrkává do takových těch nemožných pánských kozaček, a k tomu střídá dva hnědé svetry, pořád dokola. V létě nosí modré šusťákové kraťasy od Vietnamců a košile s krátkým rukávem, většinou bílé, nebo s tropickým vzorem, bílé ponožky a sešlapané perforované mokasíny.

„Ale komu se dávám všanc?“ namítám. „Komu, kromě Tesařový?“

Tesařová je naše šéfová. Jak už se mnohokrát vyjádřila, bere svou práci čistě jako job. Časopisy jako Vyrovnaná žena jsou totiž pod její úroveň, což dává najevo tím, že s námi nikdy nechodí na oběd ani nekrmí rybičky. Zřejmě tím chce naznačit, že její manželství je naprosto šťastné a že pohrdá ženami, které se domnívají, že životní rovnováhu lze získat četbou dámského týdeníku.

V jejím případě je nicméně úplně jedno, co před ní říkám, protože i kdybych se rozkrájela, stejně o sobě neřeknu ani z poloviny tak strašné věci, jaké o mně rozhlašuje ona. Pochopila jsem totiž, že u některých lidí je úplně zbytečné snažit se o jakoukoli sebeprezentaci, protože oni si o vás tak či tak budou myslet to svoje. Takže co?

Mirek neodpovídá a mně je jasné, že by byl nejradši, kdybych se svým vyprávěním dávala všanc jenom jemu. Mirek mě totiž tajně miluje – zvláště v těch dnech, kdy si připadám hezká.

3/

Jsem hezká? Nevím – a věřte mi, milé dámy, že to říkám upřímně. Není to rozhodně žádné takové to falešně ostýchavé nevím, celé nacucané nepřiznanou vírou v mnohem lepší ohodnocení… Já to opravdu nevím. Samozřejmě doufám, že jsem hezká, ale jistotu nemám a zřejmě ji nikdy mít nebudu. Ingrid například tvrdí, že prý mám bystré oči – ale nikdo mi ještě neřekl, že mám hezké oči… Mám celkem čistou, ale trochu mastnou pleť, a navíc trpím na rozšířené póry. V pase jsem štíhlá, ale zároveň mám poměrně silná stehna a boky. Mám také pěkná prsa (po mámě), ale někdy se mi zdají moc velká. Jsou zkrátka dny, kdy si připadám hezká, někdy dokonce velmi hezká – ale stejně tak jsou dny, kdy se cítím neatraktivní, tlustá a ošklivá… Vzájemný poměr těchto dnů? Půl na půl? Možná. Ostatně přesnější, než se ptát, zda jsme oškliví či hezcí (to jsou vždycky jen něčí slova), je myslím otázka, zda jsme schopni vzbuzovat v druhých zamilovanost – to se totiž dá prokázat.

Tak tohle o sobě vím.

Vím, že jsem – při vší skromnosti – schopna vzbuzovat lásku.

Protože když inteligentní čtyřicetiletý muž prostojí v noci dvě hodiny pod oknem vašeho hotelového pokoje, co jiného to je než láska?

4/

Vyčistím si zuby svou oblíbenou mentolovou pastou, obléknu se, netrpělivě vyčkám, až Rickie vypadne, a běžím telefonovat kadeřnici Sandře. Vezme mě! Sláva!

Hned nato volám zubařovi.

„Tak vy byste to chtěla udělat už dneska? Ale dneska je pátek…,“ říká zpěvavě vilný dentista. „Je to vážně tak naléhavé?“

Horečně vymýšlím nějaký přijatelný důvod.

„Je to otázka života a smrti.“

„Výměna amalgámové výplně za bílou?“ směje se zubař. „No tak to v tom případě přijďte, králíčku. Ve tři. Já se vám na to teda kouknu.“

5/

Mám ještě dvě hodiny času. Opět zjišťuju, že neumím být sama: kdykoliv jsem v bytě sama, mám pocit, že mě někdo pozoruje. Že kdosi neznámý hodnotí, jak svou samotu zvládám.

Ingrid, která už má vlastní garsonku, samota nevadí, což jí upřímně závidím. Ingrid je mimochodem jediná ženská, jejíž nahotu vedle sebe snesu. Nevadí mi se s ní sprchovat, a nevadí mi dokonce ani její pot – znám její pach už z tělocvičny na základce. Když u nás občas spí, před usnutím se k sobě tulíme. Ingrid někdy blbne a dělá různé pohyby, které zřejmě považuje za lesbické: například mě obemkne stehny, kmitá jazykem a podobně. Přivírá přitom oči a v obličeji má tak přiblblý výraz, že mě to pokaždé úplně odbourá. Vyprsknu smíchy a ona se přidá.

Mám ji ráda. Kdykoli Ingrid mluví o své výšce, pokaždé úplně zjihnu.

„Výška sto padesát devět centimetrů je u holky naprosto v pořádku. To je úplně normální výška,“ říkává Ingrid nervózně, přidávajíc si nenápadně dva centimetry. „Ale vypadat jako Julia Roberts a měřit sto padesát devět centimetrů je průser…“

„Nesmysl,“ říkám rezolutně. „Proč průser?“

„Proč? Protože okamžitě vypadáš jako komická zmenšenina. Jako takový to malý Holandsko někde v Disneylandu nebo kde… vypadá to skoro úplně jako Holandsko – jenom je to o hodně menší…“

„Přestaň mě štvát,“ říkám a přitáhnu si její hlavu na prsa.

„Obě moc dobře víme, že jsi krásná.“ To ji pokaždé uklidní.

Máma se neozývá. Už jsem z toho nervózní a v duchu jí to začínám vyčítat, ale potom si připomenu časový posun: v Chicagu je noc, takže máma nejspíš spí. Tak aspoň vezmu mobil a napíšu jí, ať mi co nejdřív zavolá.

Kapitola IV

Matčino trauma – Pažoutovy osudové tenisky – Zaručená dieta – Mona Lisa Ruzyně – I wish I could fly

1/

Takže teď moje máma.

Do Chicaga odletěla za Američanem jménem Steven. Před ním chodila půl roku s Norem jménem Knut. Před ním s jakýmsi Francouzem (jméno mi vypadlo), kterému v Praze týden tlumočila.

Proč samí cizinci?

Určitě, milé dámy, víte, co jsou to traumata z dětství. V parku vás v deseti letech porazí rozdováděný dobrman – a vy se pak celý život úzkostlivě bojíte všech psů. Nebo vám v mládí dávají na kašel med s cibulí – a vy pak celý život nejíte vůbec nic, v čem je cibule.

Moje máma má podobné trauma: v mládí chodila se dvěma Čechy – a od té doby Čechy nesnáší.

Všechny.

O tom prvním mluví zásadně jako o Pažoutovi (přičemž mi dlouho nebylo jasné, zda je to jeho příjmení, nebo pouze přezdívka; kdykoli o něm máma začala, tvářila se tak naštvaně, že jsem se jí bála zeptat).

Ten druhý Čech byl můj táta.

2/

Máma je ročník 1958 (je mimochodem lev a v jejím případě to vážně sedí). V roce 1976, když byla v prvním ročníku na filozofické fakultě (obor překladatelství-tlumočnictví), začala chodit s Pažoutem. Pažout byl její úplně první kluk. Byla to údajně velká láska, nicméně jim vydržela pouze rok. Máma byla Pažoutovi po celou dobu věrná, ale on na ni přesto neustále žárlil; sám ji přitom minimálně dvakrát podvedl. Při sexu prý myslel převážně na sebe, takže máma s ním nikdy neměla orgasmus. Navíc neměl ani korunu, nemožně se oblékal a ani jednou nepozval mámu na večeři do nějaké příjemné vinárny. Definitivně se rozešli toho večera, co Pažout přišel do Realistického divadla ve starém lyžařském svetru a v teniskách. Máma měla nové večerní šaty. Řekla mu, že ho už nikdy v životě nechce vidět – a taky to dodržela.

3/

Ještě týž večer se seznámila s mým tátou.

Na rozdíl od Pažouta měl na sobě dobře padnoucí tmavý oblek a lakýrky, a dokonce mámu o přestávce pozval do divadelního bufetu na dvě deci bílého vína. Skleničku držel dole za stopku, hovořil kultivovaným, příjemně ztlumeným hlasem a ve dveřích jí pokaždé dal přednost. Máma podlehla osudovému omylu: začala se domnívat, že je to tátova skutečná, jaksi permanentní podoba.

Když na jaře roku 1978 jeho lest s falešným převlekem definitivně prohlédla, bylo už pozdě. Byla ve třetím měsíci s úplně stejným českým buranem, jako byl Pažout.

Bylo to v bledě modrém to samé: Neměl nikdy peníze, ráno smrkal do umývadla, odmítal mýt nádobí, nechal se urážet od číšníků a tak dále. Jediné auto, na které se kdy zmohl, byla ojetá škodovka. Jediný byt, který dokázal sehnat, byl na bohnickém sídlišti, v sedmém patře ošklivého šedivého paneláku – a máma přitom paneláky odjakživa nesnáší (v tom bytě nicméně bydlíme dodneška). Věčně měl moc práce (bezvýznamné) a málo času, takže snídal i obědval ve spěchu: turistický salám z mastného papíru, chlebíčky s majonézou, tlačenku, buřty s cibulí, párky, zavináče. Máma se na to nemohla dívat. Neříkala mu snad stokrát, že jí nezdravě? Kdyby jedl ovoce, čerstvou zeleninu, cereálie, ryby a olivový olej, nikdy by přece nemohl ve dvaatřiceti umřít na rakovinu tlustého střeva – no ne? Nikdy by z mámy neudělal dvaatřicetiletou vdovu a ze mě polovičního sirotka (když táta o Vánocích roku 1990 umřel, bylo mi dvanáct; od té doby Vánoce neslavíme). V neposlední řadě by mámě ušetřil tu příšernou zkušenost s českým zdravotnictvím: se smradlavým linoleem na nemocničních chodbách, s děravými plášti doktorů a se zoufale oprýskanými vozíky před operačními sály.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Román pro ženy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.