Iny Lorentz

DIE WANDERHURE UND DIE NONNE

Copyright © 2018 by Knaur Verlag. An Imprint of Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2021 by Jana Pecharová

ISBN  978-80-249-4329-9

PRVNÍ DÍL

Rozloučení

I.

V jiných dobách využívali Marie a Michel dobu před spaním k tomu, aby mluvili o dětech a o tom, co bylo důležité v příštích dnech na Kibitzsteinu udělat. Toho večera však Marie prudce zabouchla dveře a sedla si na postel ještě oblečená.

„Co máš co pohledávat v Uhrách?“ vyjela na svého muže. „Tvé místo je tady! Nemůžeš prostě jen tak odjet, když se tady schyluje k rozhodnutím, která se týkají naší budoucnosti.“

„Se spory urozených rodin v Durynsku nechci mít nic společného, ať si nám hrabě Ernst z Herrenrody slibuje, co chce,“ odpověděl Michel a rozmrzele si odfrkl.

„Prosím tě, promluv nejdřív s hrabětem Ernstem a pak se rozhodni, jestli chceš pro nějakého cizince táhnout do války!“

„Fridrich není žádný cizinec, ale nedávno zvolený král říše, a tím můj lenní pán. Jsem mu povinován věrností a poslušností. Proč to nechceš pochopit?“

„Už jednou jsi táhl do války pro krále a císaře,“ odpověděla Marie prudce, „a byla to málem tvá smrt! Na to jsi už zapomněl?“

Na chvíli se vrátily její a Michelovy myšlenky do minulosti. Tehdy odjel s císařem Zikmundem do Čech, aby bojoval proti vzpurným husitům. Jen se štěstím a boží milostí toto tažení přežil a na nějakou dobu ztratil paměť. Marie nechtěla uvěřit zprávě o jeho smrti a vytrvale ho hledala. Byla to tvrdá doba plná nebezpečí a něco takového už nechtěla znovu prožít.

I Michelse otřásl při pomyšlení na to, co se tehdy událo. Tentokrát ale, to si přísahal, to bude jiné. Uchopil Mariinu ruku a přitáhl ji k sobě. „Ničeho se neboj! Já se vrátím. Tentokrát to není dlouhé tažení do nepřátelské země. Zřejmě ani nedojde k bitvě. Král Fridrich chce jen uštědřit polskému králi Vladislavovi ponaučení za to, že jeho svěřenci ukradl uherskou korunu.“

„To znamená, že Fridrich chce dobýt zpět několik hradů a měst, které mu Polák vzal?“ ujišťovala se Marie.

„Správně. Pokud je Vladislav chytrý, vyklidí je dobrovolně. Jestli totiž Fridrichovi přijde na pomoc dost rytířů, budou hrady obléhat a s boží pomocí je získají zpátky.“

Marie rozčileně potřásla hlavou. „Takže to přece jen znamená boj!“

„Znamená to pouze obléhání! Jestli při tom dojde k potyčkám, to se teprve ukáže Má povinnost každopádně končí na podzim a pak se vrátím domů. Uvidíš, i letos budeme společně u sklizně vína.“ Michel objal Marii a usmál se na ni. „Já tě tak miluju!“

„Taky tě miluju.“ Hádka, která mezi nimi krátce vznikla, byla zase rychle zažehnána. Přesto nemohla Marie pomlčet o tom, co ji trápilo.

„Stejně by mi bylo milejší, kdybys tu zůstal a jednal s hrabětem Ernstem z Herrenrody. Jeho nabídka, že naši Trudi provdá za svého syna Roberta, je pro nás velká čest. Hrabata z Herrenrody patří přece k nejstarším šlechtickým rodům v říši. Získali bychom tak mocné spojence, a toto příbuzenství by mělo výhodu i pro naše ostatní děti. Pomysli na Falka! S Ernstem z Herrenrody po svém boku by se mohl prosadit proti každému knížeti biskupovi z Würzburgu. Víš přece, jak se Gottfried Schenk z Limpurgu staví ke smlouvám, které s námi uzavřel jeho předchůdce Johann z Brunnu.“

Michel přikývl se zachmuřenou tváří. „Nejraději by je prohlásil za neplatné! Ale i to mluví pro to, abych následoval výzvu krále Fridricha. Když u něho budu dobře zapsaný, tak si Gottfried Schenk z Limpurgu dvakrát rozmyslí, aby nám házel klacky pod nohy.“

Tento argument musela Marie uznat, a tak přikývla.

„Jak to vypadá, je zřejmě pro nás oba důležité, abys táhl s králem Fridrichem. Ale co napíšu Ernstovi z Herrenrody, když bude chtít bezpodmínečně uzavřít sňatek mezi svým synem a Trudi?“

Ta nabídka byla v Mariiných očích pro ně čestná a výhodná. Na Michelovi stále ještě ulpívala skutečnost, že je synem hospodského, který byl povýšen do šlechtického stavu jen proto, že v bitvě zachránil život králi Zikmundovi. I ona musela snášet popichování za to, že byla nevěstka, která sdílela lože s králem Zikmundem na koncilu v Kostnici. Jakmile se jí nabažil, provdal ji za Michela Adlera na Kibitzstein.

Marie setřásla mučivé vzpomínky a zopakovala otázku:

„Co mám odpovědět Ernstovi z Herrenrody, až napíše?“

„Odkaž ho na to, že je Trudi ještě příliš mladá na vdávání. Za tři nebo čtyři roky si o tom můžeme promluvit.“

Nebylo pochybo tom, že Michelovi se nabídka hraběte nezamlouvá. Žádný urozený muž se neuchází pro svého syna o dívku nižšího původu, je Trudi, pokud nemá zcela určitý důvod. U Ernsta z Herrenrody to bylo jistě oněch deset tisíc zlatých, které jako Trudino věno měly co nejrychleji putovat do jeho truhlice.

„Přemýšlej přece, Marie!“ vysvětloval Michel. „Hrabě Ernst požaduje Trudino věno dlouho před svatbou. Co bude, když si to pak rozmyslí a najde jinou nevěstu pro svého syna?“

„To přece nemůže!“ zvolala Marie pobouřeně.

„A kdo mu v tom zabrání? My toho nejsme schopni. I kdybychom ho zažalovali u krále Fridricha nebo u říšského soudu, už bychom těch deset tisíc zlatých stejně nikdy neviděli.“

To dělalo i Marii velkou starost. Přesto nebyla ochotná vzdát se svých nadějí. „Já věřím psaným smlouvám, provinit se proti nim, to by utrpěla vážnost a důvěra i takového Ernsta z Herrenrody!“

„Mně vadí, že chce ty peníze dostat okamžitě. Přece by stačilo, kdyby je dostal až při svatbě,“ namítl Michel. „Proto mu nevěřím, a ty bys taky neměla. Jen si vzpomeň, i tobě byla přislíbena urozená svatba. Přitom tomu Keilburgerovi šlo jen o to, aby se zločinným způsobem dostal k majetku tvého otce!“

Marie se otřásla při té vzpomínce, protože po zasnoubení s ním následovala nejhorší doba jejího života. Přesto nebyla ochotná nabídku hraběte Ernsta jen tak odmítnout.

„Možná tu sumu naléhavě potřebuje a nemůže si ji od nikoho půjčit,“ nadhodila.

„Nač jiného potřebuje ty peníze, když ne pro boj s hrabětem Joachimem z Herrensteinu? Pocházejí ze stejného rodu a už za císaře Zikmunda mezi nimi docházelo k neúprosným půtkám.“

Marie přikývla. „Myslíš ty krvavé boje mezi novým lantkrabětem z rodu Wettinů a domácími šlechtickými rody. Tehdy šlo o moc v celém Durynsku a Herrenrodové a Herrensteinové stáli na různých stranách. Ale ty spory byly ukončeny už před tuctem let. Kromě toho Herrensteinové museli po své porážce přísahat příměří.“

„To všechno může být pravda, ale přesto se ptám, proč Ernst z Herrenrody udělal tuto nabídku právě nám. Deset tisíc zlatých, to je hodně peněz. Nač je potřebuje?“

Na tuto otázku ani Marie neznala odpověď. Mluvili ještě hodnou chvíli o nabídce Ernstaz Herrenrody, ale nedošli k uspokojivému závěru.

Nakonec ji Michel uchopil za ruce a usmál se na ni.

„Kdyby vyslal posla nebo napsal, tak mu sděl, že mu dáme odpověď, až se vrátím z Uher.“

„Tak to udělám.“ Marie se teď taky usmála a ráda připustila, aby Michelovy ruce stále žádoucněji přejížděly po jejím těle. Pak ho požádala, aby jí pomohl ze šatů, a pomalu si svlékla košili. I když už nebyla nejmladší, měla hladkou kůži, dobře tvarovaný zadek a pevná prsa. Sice časem vypadala trochu robustněji, ale proto nebyla méně žádoucí.

„Jsem šťastný muž,“ pošeptal jí do ucha Michel, „protože mám ženu stejně krásnou jako chytrou.“

„A já mám báječného muže, s kterým se můžu občas i výborně pohádat.“ Marie ho něžně objala a třela své stehno o jeho.

„Ty umíš roznítit mužovu žádost,“ zasmál se a rovněž se svlékl. Pak ji zvedl a přenesl k posteli. Bylo to, jako by oba chtěli zapomenout na svou rozmíšku, plně se odevzdali své lásce, dokud vedle sebe vyčerpáním neusnuli.

II.

Příští ráno vystoupalo slunce zářivě nad horizont a zahnalo poslední stíny, které vyvolalo Michelovo rozhodnutí následovat krále Fridricha. Marie se probudila první, umyla se a oblékla. Když vyšla z ložnice, vládl už na hradě čilý ruch. Pohledem všechno vnímala, ale neobjevila žádnou nedbalost nebo chybu. Lidé pracovali dobře, a to ji uspokojovalo.

Nejdřív zašla do kuchyně a domluvila s kuchařkou, jaká má připravit jídla na příští dny. „Zabalíš dostatek zásob, aby manžel a jeho průvodci nemuseli při cestě ke králi hladovět,“ dodala.

„Hannes mi včera večer řekl, že se pán chystá odcestovat, a tak už jsem něco vybrala. Kromě sušeného hrachu, fazolí a hub budou potřebovat jeden nebo dva pytle mouky, k tomu uzené vuřty a šunku, jednu nebo dvě láhve vína a nějaké pivo. Oves pro koně bude muset připravit podkoní.“ Kuchařčina tvář spokojeně zářila, protože tak své paní ukázala, že se na ni může spolehnout.

„To jsi udělala dobře!“ pochválila ji Marie. „Promluv prosím tě taky se selkou z Kozího dvora. Ať ti dá několik bochníků toho sýra, který má manžel nejraději.“

„To už jsem udělala. Paní Hiltrud přišla, aby se zeptala, jestli něco nepotřebujeme. I ona už slyšela, že pan Michel byl povolán ke králi.“

Marie se tiše zasmála. „Tady se zřejmě nic neutají.“

„Cizím lidem nic nepovídáme,“ ohradila se kuchařka rychle, „ale paní Hiltrud přece není nikdo cizí.“

„Ne, to skutečně ne.“ Marie pomyslela na dobu, kdy byla v Kostnici neprávem obviněna ze smilstva a po ostrém zbičování vykázána z města. Bez Hiltrudy, která tehdy táhla zemí jako kočovná nevěstka, by to nepřežila.

Prohodila ještě několik slov s kuchařkou a zvažovala, jestli má hned zajít za Hiltrudou nebo předtím ještě promluvit s čeledíny, kteří taky museli ledacos připravit pro Michelovu cestu. Povinnost měla přednost. Proto se odebrala do stáje a poručila podkonímu, aby připravil nejlepší koně a dost ovsa. Pověřila Hannese, nejvěrnějšího a nejspolehlivějšího čeledína na Kibitzsteinu, aby prohlédl zbraně a brnění pro Michela a jeho doprovod, a pokud by to bylo nutné, dal to opravit.

„Vyčistěte a namastěte kůži a vyleštěte kovové části jemným pískem, aby se leskly,“ řekla Hannesovi nakonec.

„Spolehněte se, paní.“ Hannes se šklebil, protože věděl, že bude doprovázet Michela ke králi. Sice rád pracoval na Kibitzsteinu, ale těšil se na to, že uvidí Fridricha III.

Když bylo i toto objasněno, zašla Marie do velkého sálu. Tam už seděly u stolu její dcery Trudi a Hildegard se selkou z Kozího dvora. Zatím ještě nebylo prostřeno, protože na stůl se nosilo teprve tehdy, když se objevil Michel nebo ona sama.

„Dobré ráno, vy tři! Jak se ti daří, Hiltrudo?“ Mariin hlas byl trochu znepokojený, protože její přítelkyně ztratila teprve před několika týdny svého muže.

„Život jde dál,“ odpověděla Hiltrud a pokrčila rameny.

„Máme s Thomasem hodné děti, a ty teď potřebujou svou matku tím víc, když byly připraveny o otce. Je to pravda, že se Michel zase chystá do války?“

Tou otázkou Marii prozradila, že s ní i přes vlastní zármutek soucítí, a s povzdechem přikývla. „Král Fridrich povolal některé rytíře, aby mu pomohli proti Vladislavovi z Polska. Michel jako říšský rytíř se tomu nemůže vyhnout.“

„To ale udělá dost ostatních,“ zamumlala Hiltrud. Znala Michelovo rovné čelo a věděla, že se snadno oci-

tal dík obratnějším mužům v pozadí. V tomto směru bylo dobré, že v Marii měl ženu, která se tak snadno nedala ošálit.

„Vyjádřil se tatínek nějak k návrhu hraběte Ernsta z Herrenrody?“ zeptala se Trudi, která nervózně poposedávala na židli.

Bylo jí čtrnáct a bylo zřejmé, že z ní bude krásná dívka. I když si rozhodně nepřála, aby musela Kibitzstein v dohledné době opustit, přece jen jí lichotilo, že takový bohatý mocný hrabě si ji vybral jako nevěstu pro jednoho ze svých synů.

„Tatínek včera říkal, že se mu požadavek hraběte nelíbí!“ zvolala Hildegard, která byla o tři roky mladší než Trudi. Obvykle to byla tichá dívka, která se většinou podřizovala náladám starší sestry a jen občas se ozvala, když se jí něco nelíbilo.

„Ale tou nabídkou nám přece prokazuje velkou čest!“ namítla Trudi.

„To máš pravdu,“ přisvědčila Marie, která si přes všechny námitky přece jen slibovala výhody ze spojení s tak mocným rodem.

Zatím se objevil i Michel a slyšel Trudino zvolání. „Kdybys byla o tři nebo čtyři roky starší, má milá, tak bych o tvé svatbě se synem hraběte Ernsta uvažoval. Na můj vkus ale pan hrabě příliš naléhá. Proto se touto nabídkou budu zaobírat až po svém návratu.“

„Ale to může trvat celé měsíce!“ zvolala Trudi zklamaně.

„Co už znamená pár měsíců, když tě chci vést před oltář až za několik let?“ odvětil Michel s odmítavým gestem a chopil se džbánu, aby vypil první doušek ranního piva.

Trudi váhala mezi vzdorem a poslušností. Ostatně věděla, že by matka, i když byly stejného mínění, nikdy nestrpěla otcova rozhodnutí.

„Ale co bude, když si to hrabě Ernst rozmyslí a svého syna nabídne jiné rodině?“ naléhala dál.

„Pak jeho nabídka za moc nestála.“ Michel usoudil, že vaječný pokrm na stole si zaslouží víc pozornosti než hrabě Ernst z Herrenrody, a nevšímal si dceřiných prosebných pohledů.

Zato Hiltrud položila ruku na paži své kmotřenky.

„Otec má pravdu,“ řekla jí tiše. „Kdyby se tak hrabě z Herrenrody zachoval, ukázalo by se, že mu nezáleží na tvých rodičích a na tobě, ale jenom na tom, aby co možná nejrychleji shrábnul tvé věno. Takovému muži bych nedala za snachu ani vlastní dítě.“

„A když si po tatínkově návratu pořád ještě bude tu svatbu přát?“ dožadovala se Trudi dál.

„Pak najdou tví rodiče správnou odpověď. V každém případě jsi příliš mladá na to, aby ses vdávala. Takže se kroť! Kdyby z téhle svatby sešlo, tak by tví rodiče jistě pro tebe našli jiného vhodného manžela.“

„Tak to taky vidím,“ souhlasil Michel se selkou z Kozího dvora.

Jeho pohled varoval Trudi, aby dál netrvala na tomto tématu. Musel teď uvažovat o jiných věcech. Cesta do Štýrského Hradce, kde chtěl král Fridrich shromáždit své oddíly, byla dlouhá a vedla krajinami, jež patřily pánům, kteří nebyli králi právě nakloněni. Říkalo se dokonce, že se jeho mladší bratr Albrecht spojil s polským králem, aby na sebe strhl korunu Karla Velikého a titul císaře, o což usiloval právě Fridrich.

III.

Bylo to, jako by se Marie a Michel mlčky dohodli, že už se nebudou zmiňovat o požadavku hraběte Ernsta. I tak bylo dost co dělat, protože kromě Michela i další panstvo z této krajiny zaznamenalo výzvu krále Fridricha III. a někteří chtěli dovést své muže ke králi. Zbožné dámy kláštera Hilgertshausen daly k dispozici vojáky a požádaly Michela, aby je zapojil do svého oddílu. Stejně tak se zachovala jejich nejbližší sousedka Hertha ze Steinsfeldu. Dva dny předtím, než Michel vyrazil, se na Kibitzsteinu objevil Ludolf z Fuchsheimu a přivedl několik ozbrojených čeledínů. Doprovázela ho dcera Bona. Byla ve věku Trudi a její nejlepší přítelkyně. Měly si spolu hodně co povídat a hned taky odběhly do ústraní, aniž vzaly s sebou Hildegardu. Ta se vydala na Kozí dvůr, aby si hrála s Hiltrudinou dcerou Mechthildou.

Michel Fuchsheima přátelsky pozdravil a pozval ho do sálu. „Jistě neodmítnete doušek vína a kousek uzeného,“ prohodil.

„Proti tomu určitě nic nemám,“ odpověděl Ludolf z Fuchsheimu s křivým úsměvem.

Když si spolu připili, Fuchsheim se zatvářil usouženě.

„Vy jste ještě v nejlepších letech, Kibitzsteine, ale já cítím stále víc svůj věk. Když jsem si včera chtěl obléknout brnění, tlačilo mě na všech možných místech a připadalo mi příliš těžké.“

Tento úvod neznamená nic dobrého, pomyslel si Michel, ale neřekl nic.

„Mám jen tuhle dceru, protože mi žena nedala syna. Kdo by měl tedy vést mé lidi, když už to nebudu já? Nemůžu přece navléknout brnění Boně a poslat ji ke králi!“

Michel pochopil, k čemu Fuchsheim směřuje, a protože mu záleželo na dobrých sousedských vztazích, poklepal mu přátelsky na rameno. „Abatyše Margaretaz Hilgertshausenu a Hertha ze Steinsfeldu už mi svěřily své muže. Tak můžu vzít s sebou i ty vaše a vás u krále omluvit.“

„To byste pro mě udělal?“ Oči Fuchsheima se rozzářily, protože přesně k tomu směřoval. Objal Michela a spokojeně se napil, než pokračoval. Najednou v tom měl jasno: „Nemá to být, jak jsem slyšel, nějaké velké válečné tažení. Král Fridrich chce jen polskému králi ukázat, že si může kdykoliv přivolat pomoc z říše. I kdybychom přišli jen my, rytíři z Frank, stačí to, aby byl polský král odkázán do příslušných mezí. Kdyby přesto mělo dojít k bitvě, tak vím, že mé muže dobře povedete.“

„Budu s nimi zacházet stejně jako s mými vlastními,“ slíbil Michel.

Zatím se k nim připojila i Marie a pozorovala souseda se směsicí zloby a pohrdání. Prohlídla si čeledíny, které přivedl, a zjistila, že mají výzbroj a výbavu horší než jejich vlastní muži. Taky neměli dost zásob na pochod. Hertha ze Steinsfeldu na zásobách taky šetřila, a i klášter dal svým mužům méně, než by potřebovali. Jak to vypadalo, všichni očekávali, že Michel bude živit jejich lidi. I když proti tomu Marie nic neměla, přece jen ji mrzelo, že sousedi takovým způsobem zneužívají jeho dobromyslnost.

„Měl byste zítra ještě poslat dva soumary se zásobami, pane Ludolfe. Takhle mají vaši lidé příliš málo, do čeho by se cestou zakousli,“ popíchla ho.

„Pan Fridrich slíbil, že se o muže postará,“ odpověděl soused povzneseně.

Michel, kterému záleželo na dobrém sousedství s Fuchsheimem, naznačil Marii, aby to tak nechala. Stejně jako ona snila o svatbě Trudi se synem hraběte Ernsta, uvažoval on o svatbě syna Falka s Ludolfovou dcerou a dědičkou Bonou. Muži si připili. Pokud drželi spolu, měli v této části Frank větší váhu, než kdyby zůstal každý sám. Bona byla sice o dva roky starší než Falko, ale to nebyl tak velký rozdíl, který by bránil svatbě. V současné době byl Falko se svou nevlastní sestrou Lísou u příbuzného Heinricha z Hettenheimu, aby se tam osvědčil jako páže a později panoš. Až se za několik let vrátí na Kibitzstein, bude stále ještě dost času si o tom s Ludolfem z Fuchsheimu promluvit. Teď bylo třeba myslet na jiné věci.

„Vyrazím pozítří,“ prohlásil Michel. „Slyšel jste něco o Moritzovi z Mertelsbachu? Král ho rovněž povolal.“

Ludolf z Fuchsheimu zavrtěl hlavou. „Pana Moritze jsem potkal minulý týden v Dettelbachu. Ale ani slovem se nezmínil, zda a kdy chce vyrazit. Vlastně jsem předpokládal, že i on svěří své muže vám. Je koneckonců ještě o pár let starší než já. Zřejmě vyšle svého nejstaršího syna, aby si u krále vysloužil dobrou pověst.“

„Tak tomu asi bude,“ přisvědčil Michel. I když neměl Moritze z Mertelsbachu nijak v lásce, mrzelo ho, že ho prostě přehlíží. Přitom ho už císař Zikmund určil za hejtmana oddílů v jejich župě. Ani Maximilian z Albachu neposlal žádnou zprávu. Jeho panství bylo menší než Kibitzstein a tato okolnost ho zřejmě štvala, protože se mohl chlubit dlouhou řadou předků.

„Nu což! Musí vědět, co dělá. Steinsfeld, Hilgertshausen a my rozhodně držíme spolu,“ prohlásil a nechal si dolít další pohár.

Marie požádala Ludolfa z Fuchsheimu, aby vyřídil pozdravy své ženě, a odešla za svými povinnostmi. Michel vyprázdnil ještě několik pohárů vína se svým hostem a pozdě odpoledne mu pomohl do sedla.

Chvíli trvalo, než mohl vyrazit, protože Bona v rozhovoru s Trudi zapomněla na čas a museli ji teprve na hradě hledat. Nakonec Michel i ji vysadil na koně. Sotva Ludolf z Fuchsheimu vyjel z brány, přistoupila Marie k Michelovi. „Nezdá se mi správné, že se necháš sousedy takhle využívat, můj milý.“

„Proč využívat?“ ptal se Michel nechápavě.

„Jak zbožné dámy, tak i Hertha ze Steinsfeldu a Ludolf z Fuchsheimu dali svým mužům příliš málo zásob. Taky jejich zbraně jsou staré, a částečně dokonce nepoužitelné. Budeme je muset vyzbrojit z naší zbrojnice.“

„I když nás to bude něco stát, neměli bychom to tak brát. Jde přece o dobré sousedské vztahy,“ odpověděl Michel.

„Ty by ale neměly být jednostranné!“ Na rozdíl od svého muže měla Marie sousedům za zlé, že mu vedle zodpovědnosti za své lidi hodili na krk i jejich zásobování.

„Pro těch několik zlatých jistě nezchudneme! Máš přece dost peněz, abys Ernstovi z Herrenrody vyplatila deset tisíc zlatých jako Trudino věno.“ Podle Michelova názoru byla jeho žena v tomto ohledu příliš úzkoprsá. „Na rozdíl od paní ze Steinsfeldu a Ludolfa z Fuchsheimu jsme bohatí, a tak si můžu dovolit vést jejich muže do války,“ prohlásil.

„Souhlasím ale, že velkorysost nesmí přerůst do hlouposti.“

„Neřekla jsem, že jsi hloupý,“ odpověděla Marie uraženě.

Michel na ni s úsměvem pohlédl. „Právě jsem ti přece dal za pravdu. Do jisté míry jsem připravený starat se o muže našich sousedů. Kdyby ale náklady byly příliš vysoké, pak částku panstvu vyúčtuju.“

„Jako bys to někdy udělal!“ Marie se tiše zasmála, její rozladění už zase pominulo. „Měl bys ale mít na mysli, že i pro nás můžou přijít horší časy. Nový kníže biskup z Würzburgu zpochybňuje práva, která jsme koupili od jeho předchůdce Johanna z Brunnu. Většina z nich ještě zdaleka nevynesla částku, kterou jsme za to knížeti biskupovi dali. Když Gottfried Schenk z Limpurgu odmítne platit, ztratíme spoustu peněz.“ Položila mu ruku na paži. „Proto taky chci, abychom přijali nabídku Ernsta z Herrenrody. Pokud bude na naší straně, kníže biskup si dobře rozmyslí, aby proti nám zasáhl.“

„Naše práva jsou písemně stvrzena. To musí uznat i Gottfried Schenk z Limpurgu,“ prohlásil Michel naprosto přesvědčeně.

„Má ještě jiné možnosti, jak nám škodit. Má přece právo navrhovat abatyše v Hilgertshausenu. Ctěná matka Margareta je už stará a v zimě byla hodně nemocná. Jestli zemře, může ji kníže biskup nahradit ženou, která se postaví proti nám.“

„I ta se bude muset držet platných smluv, Marie,“ odpověděl Michel se shovívavým úsměvem.

Podle jeho názoru si dělá příliš velké starosti. Jak šafářská práva a zástava několika würzburských vesnic Johannem z Brunnu, tak i hilgertshausenské vinice, které jim abatyše dala za jistou sumu do zástavy, byly smluvně pojištěny. Opisy smluv uchovávali na hradě na bezpečném místě.

Marie si přála, aby mohla sdílet důvěru svého muže. Ale už způsob, jak jim Gottfried Schenk z Limpurgu oznámil, že dá přezkoumat všechny závazky arcibiskupství a nechá prohlásit za zaniklé ty, které nepovažuje za platné, svědčil o tom, jakého ražení tento muž je.

IV.

Marie a Michel byli příliš často a příliš dlouho od sebe odloučeni na to, aby bylo jejich rozloučení bezbolestné. Ráno se dlouho objímali, a Marie i plakala, ale když předstoupili před své lidi, oba se ovládali. Michel byl dokonce trochu hrdý, když přeměřoval houf, kterému měl velet. Díky vojákům, které mu svěřili sousedé, se nepřipojí ke královu vojsku jako malý říšský rytíř, ale jako někdo, kdo vládne nad větším územím než nad několika vesnicemi, které patřily ke Kibitzsteinu. Možná, pomyslel si, ho Fridrich povýší na barona, když se po jeho boku osvědčí.

Na rozdíl od něho bylo Marii takové povýšení lhostejné. Bylo by jí mnohem milejší, kdyby Michel zůstal u ní a přenechal jiným, aby bojovali za krále Fridricha. Štolba mu právě přivedl jeho koně a Michel se hbitě vyšvihl do sedla.

„Na shledanou!“ zavolal na všechny své blízké, ještě jednou zamával a jako první vyrazil. Ozbrojenci z Kibitzsteinu ho následovali na koních, zatímco muži z Hilgertshausenu, Fuchsheimu a Steinsfeldu byli nuceni zvládnout dlouhou cestu do Uher pěšky. Pokud budou mít štěstí, svezou se kus cesty po Dunaji, za předpokladu, že najdou loď, která je naloží. Ale i tak jim cesta potrvá několik týdnů. Marie proto pochybovala, že se Michel vrátí do vinobraní, jak sliboval. Bude-li to trvat příliš dlouho, bude možná při jeho návratu v horách první sníh.

Marie tu myšlenku potlačila, protože jí ztěžovala rozloučení, a kus cesty výpravu doprovázela. Michel se několikrát otočil a mával, pak už upíral zrak jen kupředu. Jejich prvním cílem byl Schwarzacht a poprvé přenocují u Bibartu.

Po chvíli se Marie zastavila. Trudi, která ji následovala, měla v očích slzy. Marie k ní přistoupila a vzala ji kolem ramen. „Hlavu vzhůru, má milá! Otec se jistě vrátí.“

Ona sama se ale přes teplý jarní den třásla zimou, jako by to ohlašovalo blížící se neblahou dobu. Několikrát se snažila tento pocit setřást, ale marně.

Co všechno se mohlo stát! Michel ani nemusel narazit na nepřítele. Na polním tažení nemoci skolily životy více mužů než samotná bitva, a pak tu byla ještě dlouhá cesta do Štýrského Hradce, která částečně vedla přes území, jejichž vládci nebyli nakloněni králi Fridrichovi.

V tomto okamžiku Marie litovala, že její schovanka Lísa pobývá na pozvání jejího strýce Heinricha na Hettenheimu a že jí dala jako doprovod Aliku. Se svou přítelkyní by si mohla promluvit o svých starostech. To se s Annou, její hospodyní, nedalo. Sice i ji nazývala přítelkyní, ale Anna měla málo pochopení pro pocity druhých a nanejvýš by se jí zeptala, jestli má Michelovy šaty dát vyprat už teď nebo teprve později.

Ale je tu někdo, komu může vylít své srdce, pomyslela si Marie a zamířila ke Kozímu dvoru. Slyšela, že Trudi za ní běží, počkala, dokud ji nedoběhla, a konejšivě ji přitiskla k sobě.

Zastihli Hiltrudu při tom, jak sbírá smetanu z mléka.

Když je selka objevila, podala lžíci své dceři Mechthildě.

„Pokračuj tady! Dávej ale pozor, abys nenechala moc smetany na mlíce. Chci z toho vyrobit tvarohový sýr.“

„Ano, mami,“ odpověděla dívka a ponořila lžíci do mléka.

Hiltrud přistoupila k Marii a Trudi. „Máte jistě hlad. Připravím vám chleba s máslem.“

Hlad bylo sice to poslední, co Marie cítila, ale pro Hiltrudu to bylo jako rituál, že jí vždycky připravila něco k snědku, než si začaly povídat. Spolu s Trudi následovala Hiltrudu do kuchyně, posadily se na lavici a přihlížely, jak Hiltrud ukrajuje dva velké krajíce chleba a maže je silně máslem.

„Čeho byste se chtěly napít? Mohla bych vám nabídnout heřmánkový čaj. Nebo se spokojíte s mlékem? Ovocnou šťávu v tuhle časnou roční dobu ještě bohužel nemám.“

„Prosím mléko,“ řekla Marie, která nechtěla, aby Hiltrud musela ohřívat vodu na bylinkový čaj.

Hiltrud pochopila, že si s ní chce její přítelkyně promluvit, a rychle donesla dva poháry mléka. Když všechno postavila před Marii a Trudi, posadila se k nim. „Vypadá to, že tě něco trápí.“

„Jak se mám radovat, když Michel táhne do války za krále? Minule ho to málem stálo život!“ Marii se lámal hlas a hlavou jí probíhaly obrazy děsu, který rozpoutali husité. Lehké šťouchnutí ji vrátilo do přítomnosti.

„Neměla by sis tím kazit život. Je to jiná válka než tehdy, jiný král, který k sobě povolal Michela, a nepřítel prý zdaleka není tak hrozný, jako byly houfy Jana Žižky. Bude to, jak má být! My lidé to nezměníme, ale musíme jen udělat to nejlepší z možností, které nám život nabídne. A to jsme my dvě přece vždycky zvládly. Kdybychom tehdy ztratily odvahu, náš osud by dopadl jinak.“ Víc slov nechtěla Hiltrud ztratit o oněch letech, protože tu seděla Trudi a neměla se dozvědět, že si její matka musela vydělávat na svůj chléb jako kočovná nevěstka.

„Tehdy jsem měla cíl,“ odpověděla Marie tiše, a mínila tím pomstu pomlouvačům, kteří ji udali jako děvku a dali ji vyhnat z Kostnice.

„Máš přece i teď cíl, musíš spravovat hrad tak, aby se za tebe Michel nemusel stydět, až se vrátí,“ upozornila ji Hiltrud přísně.

„To bych mohla svěřit i Anně. Je velmi zdatná.“

„Skoro až moc zdatná, řekla bych! Tehdy jsi jí zachránila život a ona si teď myslí, že je ti zavázaná, aby ti pomáhala, jak jen to jde.“

Hiltrud vlastně měla Annu ráda, ale zdálo se jí, že ta mladá žena je až příliš posedlá tím, aby dokázala Marii svou vděčnost.

„Kdyby alespoň vycházela líp s Alikou!“ povzdechla si Marie.

„Kdybys zachránila Alice život jako jí, byla by k ní možná přívětivější. Protože ale naopak Alika zachránila život tobě, Anna žárlí, protože si myslí, že bys mohla mít Aliku raději než ji.“

„K tobě je přece taky přívětivá a má radost, když jí poradíš,“ namítla Marie.

Hiltrud jí nalila mléko a usmívala se. „Jsi chytrá žena, Marie, ale tohle přesto nechápeš. Byla jsem tu před Annou, a nemohla jsem jí proto připravit o tvé přátelství. Byla naopak šťastná, žes jí přesto darovala svou lásku. Alika přišla až po ní, a tak Anna žije v představách, že pro tebe znamená víc než ona. To nemůžeš změnit. Lidi už jsou prostě takoví. K tomu navíc původ Aliky a její tmavá pleť. Vždycky existují lidé, kteří jsou zaujatí proti cizím, především když si myslí, že jim jsou nadřazeni.“

„Mluvme o něčem jiném!“ povzdechla si Marie. Už celé roky se snažila usmířit Annu a Aliku, ale vděčila jen dobromyslné povaze Aliky, že se spory mezi dívkami nevyhrotily.

„Jak se daří Falkovi a Líse? Je jim na Hettenheimu dobře?“ zeptala se Hiltrud, která na Mariino přání ráda přešla na jiné téma.

„Heinrich z Hettenheimu poslal zprávu po poslovi, že všichni v pořádku dorazili. Jeho žena chce nechat Lísu na Hettenheimu přes léto a představit ji svým příbuzným a přátelům, a on sám se rozhodl vychovat z Falka mladého šlechtice.“

„Zřejmě touto návštěvou posílíš svazky s Hettenheimem a jejich přáteli a spojenci,“ uzavřela Hiltrud po těchto slovech.

„Dnes nemůže mít člověk nikdy dost spojenců a přátel,“ povzdechla si Marie a myslela na Ernsta z Herrenrody, jehož panství leželo severně od Hennebergu a který by se mohl stát jejich mocným spojencem.

Rozhovor se pak obrátil k méně důležitým tématům. Hildtrud namíchala novou mast, která měla odstranit vrásky ve tváři, a přála si, aby ji Marie hned vyzkoušela.

„Ta mast je příjemná,“ chválila Marie výrobek přítelkyně.

„Mohla bys mi jí trochu prodat?“

„Jako bych od tebe za to chtěla peníze!“ posmívala se Hiltrud a poznala, že i Trudi by ráda mast vyzkoušela.

„Na to jsi ještě moc mladá. Až jednou budeš v našem věku, můžeš takové masti používat,“ usmála se na ni, ale když se Trudi zatvářila zklamaně, přece jen jí nanesla trochu masti na tvář.

V.

V následujících týdnech byl na Kibitzsteinu klid. Marie dohlížela na čeledíny a služky a snažila se nezasahovat do Anniných povinností. Té mladé ženě nic neuniklo. Každý večer podala Marii zprávu a domluvila s ní, které práce je třeba vykonat příští den. Bylo třeba připravit pole pro letní setbu a vinice vyčistit od prvního plevele. Navíc bylo třeba opravit sudy a nově je vysmolit. Především ale bylo nutné teď na jaře důkladně vysmýčit hrad, vyvětrat nebo vyprat šatstvo, povlečení a přikrývky.

Jeden kočující obchodník, který v této době přišel na hrad, dobře pochodil, protože přinesl zprávu, že zastihl

Michela a jeho muže v Řezně při nastupování do ulmských lodí.

Marie byla ráda, že Michel nemusel celou trasu ke králi urazit po zpevněných cestách, které si často nezasloužily své jméno. Tak mohl přinejmenším do Pasova, nebo dokonce až do Lince nebo Welsu cestovat na ulmských lodích.

Občas přicházeli na návštěvu sousedé, ať už Bona z Fuchsheimu, která se chtěla vidět s Trudi, nebo Hertha ze Steinsfeldu. O společnost tedy neměla Marie nouzi. Ale o hosta, který se jednoho slunečného odpoledne na Kibitzsteinu objevil, skutečně nestála, protože šlo o člena kapituly z Würzburgu.

Kanovník se objevil s půl tuctem ozbrojenců a podle Marie si prohlížel hrad až příliš důkladně. I když Kibitzstein v současně době nevycházel s knížecím biskupstvím dobře, zdvořilost přikazovala, aby návštěvníkovi a jeho mužům nabídla ubytování a pohostila je.

Kanovník se nechal zavést k Marii a shlížel na ni spatra.

„Mé jméno je Guntramz Ebrachu. Už jsi o mně jistě slyšela.“ I když byl duchovní, byl jí jako host povinován větší zdvořilostí, pomyslela si Marie a zavrtěla hlavou. „Lituji, ale

neslyšela.“

„Patřím k oněm pánům, které Jeho nejctihodnější Excelence Gottfried Schenk z Limpurgu jmenovala svým rádcem,“ pokračoval Guntram zEbrachu.

Arogantní vystupování kanovníka Marii čím dál víc vadilo, a tak pichlavě poznamenala: „Protože se novému knížeti biskupovi ještě nezlíbilo mého manžela a mě pozvat, nemůžeme znát jeho rádce.“

„Dojde k pozvání, nejpozději pak, až Jeho Eminence rozhodne o právech, která jste tvůj muž a ty údajně obdrželi od jeho předchůdce Johanna z Brunnu.“

Marie tušila, že kníže biskup vyslal tohoto muže schválně teď, když byl Michel pryč. Jistě doufal, že ji dokáže zastrašit. Ale to se Gottfried Schenk z Limpurgu mýlil.

„Jaképak údajně?“ zeptala se svrchu. „Každý z našich požadavků byl smluvně zajištěný, o tom je ostatně od všeho jedno vyhotovení v archivu knížecího biskupství.“

„Mohou existovat smlouvy, ale je otázka, jestli byly uzavřeny podle práva,“ odpověděl kanovník povýšeně.

„Ty smlouvy jsou opatřeny pečetěmi a podpisy pana Johanna z Brunnu a několika svědků, z nichž někteří jako pan Viktor z Grasheimu ještě patří k würzburské kapitule. Tito pánové vám a vašemu knížeti biskupovi potvrdí, že jsou smlouvy platné.“

Marie se zdvořile usmívala, ale její oči hleděly chladně. Michel by se možná pustil do jednání s novým knížetem biskupem, ale protože na ni naléhá právě v době, kdy je její manžel daleko, nebyla ochotná ustoupit ani o krok.

To nemínil ani návštěvník. „Johannz Brunnu si od tvého muže a tebe půjčil jistou sumu a přenechal vám za to desetinu mohanského cla. Peníze ale nepomohly knížecímu biskupství, protože Johann z Brunnu za to zakoupil místo bamberského kanovníka pro jednoho ze svých synovců. Můžete proto peníze požadovat od tohoto synovce nebo od kapituly v Bambergu, ale ne od knížecího biskupství ve Würzburgu!“

„My jsme tyto peníze půjčili panu Johannu z Brunnu jako knížecímu biskupovi ve Würzburgu, a ne jeho synovci. Taky nebylo na nás, abychom knížecímu biskupovi předepisovali, jak má s touto sumou naložit. Každý soud to vašemu pánovi potvrdí.“

Výraz kanovníka prozradil Marii, že její poznámka zasáhla do černého. Michel jako svobodný říšský rytíř nepodléhal soudu knížecího biskupství, ale soudu krále, a o panu Fridrichovi se říkalo, že je velmi pedantický, co se smluv týče. Pokud Gottfried Schenk z Limpurgu chtěl přimět k ústupnosti ty, kteří jeho předchůdci půjčili peníze za zástavy, nebyl králův soud nejvhodnější cestou.

„Mám tuto odpověď sdělit Jeho nejctihodnější Excelenci knížeti biskupovi? Nebude tím potěšen,“ snažil se Ebrach znejistit Marii.

„Můžete mu vyřídit, že můj muž a já nejsme potěšeni tím, že zpochybňuje platné smlouvy,“ odpověděla Marie kousavě. „Kromě toho můžete ještě připojit, že nemluví právě o křesťanském smýšlení, že pan Gottfried Schenk z Limpurgu vznáší své požadavky právě v době, kdy je můj manžel ve službách krále v cizině. Budu mu muset poslat zprávu, aby požádal Jeho Veličenstvo o podporu proti těmto neoprávněným nárokům.“

Bylo to vyhlášení boje a kanovník to taky tak pochopil. Přitom si představoval, že bude snadné několika přísnými slovy donutit manželku Michela Adlera k poslušnosti. U jiných, kteří půjčili dřívějšímu knížecímu biskupovi peníze, se mu to už podařilo. Téměř všichni se zřekli alespoň části požadavků, na které měli nárok, aby se ukázali v dobrém světle u nového knížete biskupa. Tato žena ale, která byla, pokud věděl, jen dcerou kostnického obchodníka s vlnou, naprosto postrádala takový vznešený postoj.

„Zítra opět odcestuji. Zapamatuj si ale, že svou tvrdohlavostí nezískáš ve Würzburgu přátele!“ S touto chabou hrozbou požádal Marii, aby se směl vzdálit.

Přikývla, dívala se za ním a pokrčila rameny. Byla to nepříjemná situace, která jí ozřejmila její omezené možnosti, ale vztek na knížete biskupa byl silnější než strach z toho, co by mohlo nastat. Přála si, aby se mohla spolehnout na přátele a spojence, a proto litovala, že dohoda s Ernstem z Herrenrody musí počkat, dokud se Michel nevrátí domů.

VI.

Několik mil od Kibitzsteinu seděl Ernst z Herrenrody v arkýři věže svého rodového sídla, které se zvedalo na jednom z kopců Durynského lesa, a prohlížel si tři muže, kteří se kolem něho shromáždili. Nejstarší z nich byl Hugo, kastelán hradu. Druhým byl mnich v dominikánské kutně, ale s nedbalou tonzurou, a posledním byl mladík, oblečený jako prostý šlechtic. Jeho tvář vykazovala jistou podobnost s ostře řezanými rysy hraběte Ernsta, a měl taky stejné ledově šedé oči. Ostatně vlasy měl hnědé, a ne tak světlé jako hrabě.

Hrabě Ernst se napil ze stříbrného poháru, zatímco ostatní se museli spokojit s poháry cínovými. Když pohár odložil, tiše se usmíval. „Pokud si můj herrensteinský příbuzný Joachim myslí, že nás může přelstít, tak bude muset poznat, že jsem ještě mazanější než on.“

„Vy se domníváte, že by Joachim z Herrensteinu chtěl znovu obnovit boj, i když jeho otec přísahal příměří?“ otázal se kastelán zaraženě.

„Dost často a dost hlasitě to vyhlašoval,“ odpověděl mnich s odporem.

„To byly jen řeči chlapce! Jeho otec ho proto vždycky káral,“ namítl Hugo.

Hrabě Ernst mávl rukou. „Bratr Friedmundus má pravdu! Lidé si připomenou Joachimova slova, až k tomu dojde, a řeknou si, že jsme ho jen předešli. Pozvuvšechny příbuzné a spojence na Waldburg, abych tento úder připravil.“

„Proč na Waldburg?“ prohodil kastelán udiveně. „Tady na hradě by to bylo mnohem vhodnější. Waldburgbude pro všechny hosty příliš malý.“

„Jejich doprovod se může ubytovat ve vsi. Chci tam uspořádat setkání v neposlední řadě proto, abych se ujistil věrností bratrance Ludwiga. Jeho otec byl při tom velkém sporu zpočátku při Herrensteinech a teprve později přešel na naši stranu. U jeho syna nechci připustit, aby se postavil proti mně,“ prohlásil hrabě Ernst, spokojený sám se sebou.

„Abyste obsadil Waldburg, budete potřebovat menší vojsko. Proto na něj váš otec nezaútočil, ale vzal vašeho strýce zase na milost,“ prohlásil Hugo.

„Kdybych se před Waldburgem objevil s vojskem, Ludwig by mi zavřel brány a požádal o pomoc Joachima z Herrensteinu. Proto bude lepší, když každý můj bratr a bratranec s sebou vezme deset až dvacet ozbrojenců. Jako můj vazal nás Ludwig musí vpustit. A když už jednou budeme uvnitř, hrad zůstane náš,“ zasmál se hrabě Ernst.

Mladík se až dosud držel zpátky. Nyní se ale předklonil.

„Pokud chcete znovuoživit spor s Herrensteiny, potřebujete víc žoldnéřů, než teď můžete nabídnout, pane otče!“

„Správně,“ připustil hrabě Ernst. „A tady přichází můj druhý plán, Roberte, a v něm zaujmeš důležitou roli. Kdybych si půjčil peníze od Lombardských nebo od nějakého Žida, můj příbuzný Joachim by se to brzy dozvěděl a mohl by se na můj útok připravit. Takhle ale sáhnu já a všichni moji spojenci do svých truhel a vyškrábeme z nich, co sedá.“

„To stále ještě nebude stačit,“ namítl kastelán Hugo.

„Budete muset zastavit některý z vašich hradů nebo přinejmenším několik vesnic, abyste získal potřebnou sumu!“

„I o tom by se Joachim z Herrensteinu dozvěděl,“ řekl bratr Friedmundus.

Hrabě Ernst se široce zašklebil. „Porozhlédl jsem se po jiné možnosti, abych se dostal k penězům. Ve Frankách existuje říšský rytíř, který mi může položit na stůl deset tisíc zlatých, aniž by se zadlužil. To má přirozeně svou cenu, a tou je manželské spojení s mým domem. Protože to nechci žádat od žádného ze svých synů narozených v manželství, poslal jsem pro Roberta. On se ožení s dcerou Kibitzsteina. Za to dostane jeden z hradů, které vezmeme Joachimovi z Herrensteinu.“

„Jmenoval jste Kibitzsteina, pane otče? Dceru tohoto rytíře nechci! Říká se, že její matka byla děvka!“ zvolal Robert pobouřeně.

„A co byla tvá matka?“ opáčil hrabě Ernst posměšně.

„Ta taky roztáhla nohy pro každého, kdo to chtěl. U tebe si můžu být otcovstvím jistý, protože se jí nikdo neodvážil přiblížit, dokud mi zahřívala postel.“

Zasmál se hlasitě, zatímco mladík se zatvářil uraženě.

Ale neodvážil se na to něco odpovědět.

Nyní zvedl ruku mnich. „Promiňte, bratranče Ernste, ale právě tady se hromadí nové obtíže. Rytíř Michel z Kibitzsteinu vyrazil do Rakouska, aby podpořil krále Fridricha. Jeho manželka mi dala na vědomí, že zásnuby její dcery s vaším nemanželským synem se můžou konat až po jeho návratu.“

„Jestli je to tak, tak si tu holku nebudu muset vzít!“ zvolal Robert, který už dost dlouho trpěl tím, že je synem služky, která několik měsíců věnovala příjemné hodiny hraběti Ernstovi. Aby smazal tuto skvrnu, přál si oženit se s urozenou dívkou, a ne s dcerou muže, jehož otec byl hospodský. Hrabě Ernst pohlédl zachmuřeně na svého syna. „Počítal jsem s penězi z Kibitzsteinu a už jsem naverboval žoldnéře. Pokud je nebudu moct zaplatit, taky by mohli přeběhnout k Joachimovi z Herrensteinu.“ Na chvíli se odmlčel a uvažoval. Pak pohledem znovu vyhledal mnicha. „Ty teď co nejrychleji zajedeš na Kibitzstein a přiměješ tu ženu k tomu, aby souhlasila s mým návrhem.“

„Když na ni budu příliš naléhat, bude se ptát, proč tak nutně potřebujete peníze,“ namítl mnich.

„To je pravda.“ Hrabě Ernst znovu protáhl obličej, ale nemínil to jen tak vzdát. „Přesto pojedeš na Kibitzstein. Předáš té ženě mé pozvání na Waldburg. Uvidí tam naše příbuzné a přátele a bude pak jistě se zásnubami souhlasit. V případě nouze tomu prostě trochu pomůžeme.“

„My už ji k tomu přinutíme,“ zasmál se bratr Friedmundus, zatímco Robert se znovu zamračil. „Já se nechci oženit s dcerou děvky!“

Jeho otec se na něho obrátil s ledovou tváří. „Můžu určit i jiného příbuzného, možná dokonce některého legitimně narozeného synovce, kterého potěší, že díky této svatbě získá vlastní hrad. Pak ale ode mě nedostaneš ani píď země a po mé smrti budeš zcela odkázán na milost mých synů zrozených v manželství. Že by ti přenechali některý z hradů, o tom dost pochybuju. Nevzali by tě ani jako kastelána na některý hrad, ze strachu, že by ses mohl pokusit se ho zmocnit. Nebudeš nic víc než pacholek, a to bude spravedlivý trest za tvou neposlušnost.“

Proti těmto tvrdým slovům nemohl Robert nic namítnout. Teprve teď pochopil, že pro něho otec nedal poslat do vsi, kde dosud žil, z lásky, ale jen proto, aby ho využil ke svým vlastním účelům.

VII.

Na Kibitzsteinu Marie už několik dnů mrzutě uvažovala o návštěvě würzburského kanovníka. Nestydaté vystupování Guntrama z Ebrachu a nestoudný způsob, s jakým se nový kníže biskup chtěl zbavit zpečetěných povinností, jí dělal starosti. Jak to vypadalo, vztah s Würzburgem bude mnohem obtížnější než dřív. Nejen proto litovalas každým dnem víc, že Michel odcestoval. On by jistě našel správná slova pro tyto pány. Takhle ale musela počíta ts tím, že Gottfried Schenkz Limpurgu využije jeho nepřítomnosti a odmítne jim zaplatit jejich peníze.

Týden po návštěvě kanovníka se na Kibitzsteinu objevila nová návštěva. Šlo o Herthu, ovdovělou hradní paní na Steinsfeldu. Byla to plnoštíhlá osoba se zamračeným výrazem, která se jen zřídkakdy tvářila spokojeně. Doprovázel ji její syn Hardwin. Ve svých šestnácti letech se naučil, že jeho matka přichází přímo po Bohu a pak už dlouho nic.

Marii bylo jasné, že Hertha ze Steinsfeldu doufá, že se její syn jednou ožení s Bonou, dcerou Ludolfa z Fuchsheimu, a že si zajistí jejich dědictví. Protože se však mohlo stát, že Fuchsheim zvolí jinou nevěstu pro svého syna, paní Hertha uvažovala i o Trudi. Přece jen se říkalo, že jednou dostane věno, které bylo větší než mnohé panství v této části Frank.

„Buďte vítána, paní Hertho,“ pozdravila ji Marie. Hertha ze Steinsfeldu blahosklonně přikývlaa nechala se uvést do sálu. Jinou šlechtičnu by Marie uvedla do menší, ale pohodlněji zařízené místnosti. Znala však Herthinu hrdost, která nepřipouštěla, aby byla hůř přijata než ostatní sousedé, kterým se tady v sále podávalo víno a pečeně.

I tentokrát byl stůl bohatě prostřený a paní Hertha a její syn s chutí jedli.

„To bylo výborné!“ zvolal Hardwin, když snědl svou porci.

Taky by mohl říct, že se na Kibitzsteinu vařilo a peklo mnohem líp než doma. Tím by ale rozzlobil svou matku.

„Bylo to v pořádku,“ prohlásila na to jeho matka, která by za nic na světě nepochválila nic než to, co se podávalo u ní doma.

„Co máte na srdci?“ zeptala se Marie, která si nemyslela, že by si Hertha ze Steinsfeldu přijela jen tak popovídat.

Tvář Herthy byla snad ještě zachmuřenější než obvykle.

„Jistě k vám taky přijel ten kanovník z Würzburgu a požadoval vrácení práv, která udělila dřívější knížata biskupové na Würzburgu.“

Marie přikývla. „Ano, byl tady.“

„U mě byl taky!“ posměšně si odfrkla paní Hertha. „Ale já jsem mu to vytmavila. Kam bychom přišli, kdyby církevní muž mohl chudé vdově vzít její jediné příjmy?“

Marie si odpustila ironický úsměv, protože tak chudá zase Hertha ze Steinsfeldu nebyla. Její pozemky vynášely dost, aby z nich mohla dobře žít. Navíc dostávala podíly na příjmech několika šafářství, které jeden z předchůdců Johanna z Brunnu přidělil jejímu tchánovi, a to bylo dvě stě zlatých ročně.

„Já taky nevím, co nový kníže biskup chce, jen bude u všech sousedů a mnohých pánů kapituly neoblíbený,“ opáčila Marie.

„Je to ostuda!“ stěžovala si Hertha. „Jeho předchůdci si půjčili peníze a dali za to zástavy. Teď Gottfried Schenk z Limpurgu tvrdí, že zástavní suma už byla splacena šafářskými právy a že nevidí, proč by mi měl nadále posílat peníze. Přitom nebyla doba platnosti těchto práv nikdy omezena!“

Zdálo se, že paní Hertha chtěla svůj nárok na příjmy ze šafářství nárokovat až ke dni posledního soudu. Marie se ptala, jak přišli dřívější knížata biskupové k tomu, že udělovali časově neomezená práva za vypůjčené peníze. Sama by to nikdy neudělala, ale přesně by dbala na to, kdy je zase může zrušit. Ale protože se to prostě stalo, nemohl podle jejího názoru ani nový kníže biskup na tom nic změnit.

„Já rozhodně budu hájit svá práva,“ prohlásila Marie důrazně.

„Proto jsem taky k vám přišla, protože vás chci požádat, abyste se nepodřídila vůli knížete biskupa, jako to zřejmě udělá Ludolf z Fuchsheimu. On dostává čtyřicet zlatých ročně ze starých smluv, ale zřejmě se toho chce vzdát. Přinejmenším něco takového tvrdil ten kanovník. Možná to ale taky byla lež.“

Hertha ze Steinsfeldu o tom pochybovala, ale Marie znala rytíře Ludolfa dost dobře, aby spíš věřila, že by se těchto peněz vzdal, když na oplátku bude dobře vypadat před novým knížetem biskupem. Pokud to však udělá, utvrdí Gottfrieda Schenka z Limpurgu v tom, že může i druhým lidem upřít jejich práva.

„Promluvím s rytířem Ludolfem a přesvědčím ho. Musíme všichni mluvit jednohlasně, jinak nás kníže biskup jednoho po druhém vyřídí,“ slíbila Marie.

Příliš však nedoufala v úspěch, protože kromě paní Herthy se snad ještě Moritz z Mertelsbachu vzepře požadavkům knížete biskupa. Ostatní sousedé naopak udělají všechno, aby se Gottfriedovi Schenkovi z Limpurgu zalíbili. S pocitem, že dostává víc břemen, než je schopna unést, se rozloučila s Herthou ze Steinsfeldu a jejím synem a dívala se za nimi, když opouštěli hrad.

Hospodyně Anna k ní přistoupila a potřásla hlavou.

„To Steinsfeldka vždycky spořádá tolik pečeně? S její porcí bych nasytila tři dospělý muže!“

„To svědčí o tom, že jí chutnalo, a to je u hosta vždycky to nejlepší,“ smála se Marie.

Ostatně si paní Hertha a její syn skutečně dopřávali tolik, že nebylo záhodno zvát je každý den.

VIII.

Jenomže už následující den přivedl dalšího hosta na Kibitzstein. Tentokrát to byl Ludolf z Fuchsheimu a znovu s sebou přivedl Bonu. Ta už zdaleka mávala na Trudi. Když obě dívky chtěly zmizet do ústraní, Marie je zadržela: „Vezměte s sebou Hildegardu! Aby z té návštěvy taky něco měla!“

Bona a Trudi protáhly obličeje, protože se cítily nad Hildegardu povznesené. Ale od té doby, kdy Lísa odcestovala k příbuzným na Hettenheim, pokládala Marie za Trudinu povinnost, aby se trochu víc starala o svou mladší sestru. Její tón varoval děvčata, aby Hildegardu nenechaly samotnou. Proto ji vzala Trudi za ruku a táhla ji s sebou.

„Pojď, ale nebudeš nás rušit!“

„Trudi!“ Marii stačilo jen jedno přísné slovo, aby její nejstarší pochopila, že to nesmí přehánět.

„Tak dobře, budeme si s tebou hrát,“ obrátila se Trudi na Hildegardu a o chvíli později s potěšením zjistila stejně jako Bona, jak je zábavné zaobírat se Hildegardinými panenkami.

Marie zatím zavedla Fuchsheima do sálu a dala mu přinést víno a jídlo. „Nuže, pane sousede, kde vás tlačí bota?“ zeptala se, když pan Ludolf utřel svůj mastný nůž a opět ho zastrčil do pochvy.

„Nuže, je to… nuže…“ Začátek připadal Fuchsheimovi těžký, ale nakonec se rozhodl vpadnout rovnou dveřmi do domu. „Pan Guntram z Ebrachu, kanovník ve Würzburgu, byl u mě a sdělil mi, že nový kníže biskup chce dát přezkoumat všechna práva a chce škrtnout ta, která jsou už propadlá.“

„Naše práva si ještě dlouho podrží svou platnost,“ neztrácela Marie svou víru.

„Váš muž a vy jste získali velmi mnoho práv,“ poznamenal Ludolf z Fuchsheimu se špatně skrývanou závistí v hlase.

Kibitzstein byl se svými vesnicemi jedním z nejvýnosnějších panství v tomto kraji. Navíc dostávali jeho majitelé ještě větší příjmy z privilegií, která jim udělil Johann z Brunnu za jisté půjčky. Guntramz Ebrachu mu však naznačil, že nový kníže biskup bude uznalý, pokud se mu podaří přimět Marii, aby ustoupila.

„Vy jste přece dost bohatí, abyste se některých práv mohli vzdát,“ dodal po krátké odmlce.

„Pokud nám kníže biskup vezme jedno právo, nezastaví se ani před dalšími.“

Marie pochybovala, že se jí podaří získat Ludolfa z Fuchsheimu za spojence. Jak to vypadalo, přidal se na stranu Gottfrieda Schenka z Limpurgu a doufal v odměnu, když svého vlivu užije k jeho prospěchu. Vzápětí ji v její domněnce utvrdil.

„Vidíte to příliš vyhroceně, paní Marie! Knížeti biskupovi jde jen o několik málo smluv, které uzavřeli jeho předchůdci a které nebyly v zájmu kapituly.“

„Každý kníže biskup si dosud půjčoval peníze, aby zaopatřil své příbuzné, a zaplatil to právy na cla, šafářství nebo zastavené vesnice,“ spustila Marie, ale Fuchsheim ji přerušil: „Váš muž a vy jste od Johanna z Brunnu dostali několik vesnic. Gottfried Schenk z Limpurgu vám je nechce vzít, ale jen žádá, abyste je považovali za würzburské léno a platili mu za to daně.“

„My tyto vesnice koupili, a nedostali jsme je jen jako zástavu,“ odpověděla Marie prudce. „Teď patří ke Kibitzsteinu! Kníže biskup už na ně nemá žádné právo.“

„Bože, s vámi se nedá mluvit!“ odfrkl si Ludolf z Fuchsheimu. „Co by bylo tak zlého na tom, že byste si tyto vesnice ponechali jako würzburské léno, a ne jako vlastní majetek?“

„Léno může být odebráno, vlastní majetek ne.“

„Malujete pořád čerta na zeď, i když tu jen bzučí moucha. Já vás varoval! Kníže biskup nebude dlouho váhat a bude požadovat svá práva!“ zvolal pan Ludolf rozpáleně.

„Já taky nebudu váhat a budu hájit naše práva!“ Marie se usmívala, ale její oči metaly blesky. Rytíř Ludolf se jí jevil jako blázen, který se nechal obalamutit kreaturou knížete biskupa. Kvůli sousedským vztahům však zadržela slova, která měla na jazyku, a rozloučila se s ním přívětivěji, než si podle jejího názoru zasloužil.

Bylo to, jako by se všichni sousedé rozhodli ji navštívit, protože v poledne příštího dne se objevil rytíř Ingobert z Dieboldsheimu a rovněž se ji snažil přesvědčit, aby se podvolila nárokům knížete biskupa. I jeho navštívil kanovník Guntram z Ebrachu a zastrašil ho.

„Vy víte, že vám a vašemu manželovi nepřeju nic zlého,“ začal. „Ale když rozzlobíte pana Gottfrieda Schenka z Limpurgu, budete v těžké situaci. On je schopen prosadit své nároky zbraněmi. Asi nebudete znát Ringburg, protože leží na druhém konci knížecího biskupství. Dřívější kníže biskup dal hrad a k tomu patřící pozemky do zástavy. Zástava byla omezena na dvacet let, ale majetek nebyl požadován zpátky, ať už z jakéhokoliv důvodu. Pan Schenk z Limpurgu to nyní udělal, ale vnuk muže, který hrad kdysi obdržel, ho odmítá vrátit a odvolává se na zvykové právo. Nyní shromažďuje kníže biskup vojsko proti němu. Je to rovněž varování všem ostatním sousedům a pánům ve würzburském kraji, aby to nevyhrotili na ostří nože.“

Marie potřásla hlavou. „Na ostří nože to hrotí spíš pan Gottfried Schenk z Limpurgu!“

Přes svá bojovná slova pocítila strach, protože jestli kníže biskup bude požadovat jim patřící peníze, žádný šafář se neodváží postavit se proti němu. Jí by pak nezbylo nic jiného než podat stížnost a doufat, že králův soud dá jí a Michelovi za pravdu. Ale i pak musí být tento soudní výrok nejdřív prosazen, a na to byl Kibitzstein, omezený jen sám na sebe, příliš slabý.

Potřebujeme nutně spojence, pomyslela si, a opět si vzpomněla na hraběte Ernsta z Herrenrody.

IX.

Zatímco se Marie trápila naléhavými starostmi, dorazil Michel se svým houfem do Rakouska. Tam rychle zjistil, jak silně je země rozdělena. Zatímco jedni drželi při Fridrichovi jako zvoleném králi, jiní se stavěli na stranu jeho bratra Albrechta, který byl sice mladší, ale měl dost ctižádosti, aby sám sáhl po císařské koruně.

Michel proto musel obcházet Albrechtova panství, protože jejich rytíři a kasteláni by jim jistě bránili v další cestě. Z toho důvodu táhl se svými muži nejdřív bavorským prostorem až do Salcburku, protože doufal, že tam najde někoho, kdo mu pomůže dál.

Když dorazili do města ve stínu mocného hradu, působilo na něho zvláštně cize, neboť nikde nebylo vidět obvyklé roubení. Ulice a náměstí byly lemované dlouhými řadami domů s podloubími a na náměstích se nabízelo jak domácí zboží, tak i zboží z ciziny. Když Michel projížděl mezi stánky, přál si mít Marii po svém boku. Ta viděla hodně zemí a mohla by mu ledacos vysvětlit. Zatímco o tom uvažoval, vystoupil z davu návštěvníků trhu šlechtic, přistoupil k němu a oslovil ho: „Buďte pozdraven! Podle vašich zbraní přicházíte z franské země.“

„Tak tomu je. Jsem rytíř Michel Adler na Kibitzsteinu, když dovolíte.“

„Hermann z Urbansecku k vašim službám. Jeho Veličenstvo mě vyslalo, abych přijal rytíře, kteří sem dorazí, a doprovodil je do Štýrského Hradce.“

„Pokud to můžete udělat, velmi mě to potěší,“ odpověděl Michel s úlevou. „Dosud jsme byli odkázáni jen na zvěsti, a ukončili jsme proto jízdu po Dunaji už v Pasově. Tam se totiž povídalo, že dál po proudu už vládne pan Albrecht a ten že je svému bratru málo nakloněný.“

„Bohužel se pan vévoda Albrecht dal na stranu nepřátel Jeho Veličenstva. Je třeba se dokonce obávat, že vystoupí se zbraněmi proti zvolenému králi,“ informoval ho Urbanseck.

„Přijel jsem se čtyřiceti zbrojnoši a čeledíny, abych přispěl Jeho Veličenstvu. Pokud dorazí dost dalších rytířů, pan Fridrich se prosadí jak proti Vladislavovi z Polska, tak i proti svému bratrovi.“

Michel se při těchto slovech dotkl s úsměvem svého meče. I když si neliboval v boji, považoval přesto za svou povinnost bojovat za krále.

Urbanseck odpověděl s povzdechem. „Bylo by to hezké, ale většina urozených pánů v říši se nestará o zájmy krále, ale kují své vlastní plány.“

„Když už proti králi stojí vlastní bratr, nedá se očekávat, že všichni v říši budou bojovat za něj,“ přihlásil se ke slovu Hannes.

„Přesto by mělo být všem jasné, že jen král a císař můžou ubránit právo a zákon v říši. Pokud se tak nestane, mocný sežere méně mocného a přijde den, kdy říše bude mít menší cenu než pergamen, na němž je napsaná její zakládající listina,“ odpověděl Michel důrazně.

Urbanseck mu podal ruku a stiskl ji. „Kéž Bůh dá, aby i ostatní byli stejného smýšlení jako vy! Teď vás zavedu k hostinci, kde shromažďuji všechny, kdo jsou povoláni do zbraně. Jste třetí, kdo se tu objevil. Dvacet mužů poslalo město Norimberk a asi stejný počet přišel ze Švábska. Až nás bude stovka, vyrazíme.“

„Jen sto zbrojnošů a čeledínů z celé říše? To je žalostně málo!“ zvolal Michel.

„Existuje víc shromaždišť, ale nemyslím si, že nakonec při králi bude víc než tisíc rytířů a ozbrojenců. Ale můžou spor rozhodnout!“ Jeho slova zněla tak přesvědčivě, že by mu Michel rád uvěřil. Ale především byl rád, že narazil na někoho, kdo ho může zavést ke králi, a pozval proto rytíře Hermanna, aby si spolu připili.

X.

Trvalo ještě dva týdny, než se shromáždilo podle Hermanna z Urbansecku dost bojovníků pro další pochod. Michelovým mužům čekání nevadilo. Vychutnávali si klid a víno, a protože na počátku polního tažení měli ještě trochu peněz, dali vydělat pár grošů salcburským nevěstkám.

Michel využil čas, aby se rozhlédl. Tak navštívil knížecí probošství Berchtesgaden a taky několik dalších míst v okolí Salcburku. Posledního dne ve městě napsal dlouhý dopis Marii. Obchodník, který měl v příštích dnech vyrazit do

Řezna, mu slíbil, že předá dopis příteli, který je doma v Norimberku. Pokud by v příštím čase cestoval do Würzburgu, mohl by se cestou zastavit na Kibitzsteinu a dopis předat.

I když to bude trvat jistou dobu, než Marie dostane jeho zprávu, zdála se tato cesta Michelovi jistější, než aby svěřil dopis kurýrovi, který byl na cestě do Würzburgu. Mohl by být ve službách knížete biskupa Gottfrieda Schenka z Limpurgu, a ten skutečně nemusel vědět, co chtěl Marii sdělit.

Příštího dne se shromáždili všichni ozbrojenci před ubytovnou, kde v poslední době museli ve stísněných podmínkách spát. Hannes přišel k Michelovi a ukázal na budovu.

„Jsem rád, že tohle zavšivené místo můžeme opustit. Blechy mě tu málem sežraly.“

„Spíš vypily,“ posmíval se jeden z Norimberčanů, pak ale prohlásil, že ani on nemá nic proti tomu, aby pokračoval dál.

„Musíme přes hory,“ vysvětlil Hermann z Urbansecku, který se k nim připojil. „Sice už nastalo jaro, ale víc nahoře ještě může ležet sníh.“

„Tak to se alespoň budeme koulovat!“ zasmál se Hannes. Jako většina ostatních ještě nikdy nezažil útrapy přechodu přes Alpy a považoval cestu za normální úsek pochodu. Ani Michel ještě nebyl v těchto horách, poznal ale z výrazu rytíře Hermanna, že by to neměl brát na lehkou váhu.

„No uvidíme, jak to půjde,“ prohlásil proto a poklepal Hannesovi na rameno. „Je všechno připraveno k odchodu?“

Hannes přikývl. „Naši jsou připraveni! Jen ti z Albachu nejsou hotovi.“

Maximilian z Albachu dorazil minulého dne se svým synovcem Georgem z Gressingenu a tuctem mužů. Proto se Michel ani nedivil, že jsou ještě vyčerpáni z pochodu sem. Hermann z Urbansecku však zamýšlel vyrazit ještě tohoto dne, a tak muži z Albachu neměli čas, aby se zotavili z útrap pochodu.

Když se nikdo z Albachu dlouho neobjevoval, vydal se Urbanseck do ubytovny. Krátce nato slyšel Michel jeho hlas.

„Prosím vás, pane Maximiliane, připravte se s vašimi lidmi k odchodu. Máme dnes před sebou dlouhý kus cesty.“

„Tolik času, abych dokončil svou snídani, mi snad ještě zbývá,“ odpověděl Maximilian z Albachu příkře.

Michel se ptal, kolik toho ještě chce sníst, protože přišel do hostinské místnosti jen krátce po něm a snědl kromě ranní polévky ještě dva velké krajíce chleba a kus sýra. On sám už byl půl hodiny venku a Albach stále ještě snídal.

„Copak je, pane Micheli?“ zeptal se Hannes. „To máme trčet tady na ulici, než se panu Maximilianovi a jeho lidem uráčí zvednout zadky z lavice?“

„Kdybych věděl, kudy se máme vydat, už bych vyrazil na cestu,“ odpověděl Michel s rostoucí nevolí.

Nato se Hermann z Urbansecku vrátil z hostince a přistoupil k němu. „Nechci vás nechat déle čekat! Můj panoš Erhard pojede s vámi, protože zná cestu tak dobře jako já. Já zatím zůstanu tady a přijdu tak rychle, jak jen to půjde s houfem rytíře Maximiliana a mými vlastními lidmi.“

Michel mu s úlevou přikývl. „Tak to uděláme.“

Urbanseck přivolal k sobě svého panoše, vytáhlého chlapíka hubené postavy s velkým orlím nosem, a udělil mu příkazy. Pak se opět obrátil na Michela: „Protože velíte většině mužů, jmenuji vás velitelem tohoto oddílu!“

Přešel přitom nároky norimberského rytíře Veita z Puschendorfu, Maximiliana z Albachu a švábského velitele Jörga z Mindelheimu, i když každý z nich měl větší doprovod, než by měl Michel bez mužů svých sousedů. Velením nad zbrojnoši z Hilgertshausenu, Fuchsheimu a Steinsfeldu měl však jeho oddíl převahu. Proto akceptovali Puschendorf a Mindelsheim rozhodnutí Urbansecka a dali Michelovi přednost. Albach seděl ještě u snídaně a nikdo se ho neptal.

Aby neztrácel ještě víc času, vyhoupl se Michel na koně a zamířil s ním k Erhardovi. „Jsme připraveni?“

Ten jen přikývl a vyjel. Michel se držel po jeho boku, ale několikrát se ohlédl, aby se podíval, jestli muži pochodují ve vhodném pořádku. Protože tomu tak bylo, obrátil se na Erharda a zeptal se, jak si stojí král.

„Mohlo by to být lepší,“ odpověděl Erhard. „Ale to už dokážeme!“ dodal svým hrdelně znějícím nářečím, aby nevzbudil podezření, že považuje vyhlídky Fridricha habsburského od počátku za ztracené.

„Jenom doufám, že králi přijde na pomoc víc mužů než jen ti, kteří táhnou s námi,“ mínil Michel s jistou rozmrzelostí nad oněmi říšskými stavy, které nechaly Fridricha na holičkách.

„My se už udržíme. Co nám teď vezme polský král a Maďaři, to zase získáme zpátky!“ prohlásil Erhard.

Michel pocítil pochybnosti, ale zapudil je a přehlížel krajinu, kterou měli před sebou. Ještě nedorazili k horám, a přesto už byly svahy delší a příkřejší a pohoří stálo před nimi jako obrovská hradba z šedého kamení, pokrytého bílými korunami. Ten pohled si vynutil Michelovo uznání a ptal se, jak mají najít cestu napříč touto zemí.

XI.

Polední přestávku si udělali u selského dvora v malé vesničce, kterou chránil nějaký hrad. Hermann z Urbansecku vyslal napřed jednoho ze svých mužů, takže když přijeli, ve velkém kotli se už vařila kroupová polévka. Pár pacholků ji rozlévalo, zatímco ženy se držely stranou. Bylo zřejmé, že houf více než osmdesáti ozbrojených mužů se jim nezdál bezpečný.

Nedošlo však ani k nejmenší nepříjemnosti. Když oddíl nakonec táhl dál, nebyli Albachovi lidé stále ještě vidět. Michelovi muži postupovali v dobrém stavu těla i duše, a občas dokonce zpívali. Byl to radostný pohled, ale Michel myslel na to, jak rychle se to při bitvě nebo obléhání může změnit.

Čas od času seskočil ze svého hnědáka a vedl ho za uzdu, aby ho příliš nenamáhal. Kromě toho mu dělalo dobře protáhnout si nohy. Když zdolali další výstup, Michel se rozhlédl. Připadalo mu, že v dálce vidí houf asi dvaceti lidí, a říkal si, že to asi bude rytíř Hermann a Maximilian z Albachu s vlastními lidmi.

„Kde budeme nocovat?“ zeptal se Erharda.

Ten ukázal dopředu, kde se v dálce tyčila kostelní věž.

„Tam v Puchu! Budeme ale muset spát venku, protože do stodoly nás nechce šafář knížete biskupa vpustit. Má strach, že bysme si vzali proviant pro naši další cestu a on by musel svému pánovi nahradit ztrátu. Ve Štýrském Hradci bude všechno připraveno pro vaše přijetí,“ sliboval. „Rytíř Hermann vyslal napřed posla, aby ohlásil Jeho Veličenstvu náš příchod. Musíme jen dorazit do Steiermarku.“

Michel na něho udiveně pohlédl. „To zní, jako by nás čekaly obtíže.“

„Možné to je. Ale třeba taky ne. Je to jen tak, že trochu dál na severu je víc vazalů vévody Albrechta. Ty by mohlo napadnout, že by pronikli na salcburské území, aby se nám postavili do cesty.“

„Kolik mužů můžou tihle rytíři nabídnout?“ zeptal se Michel.

Erhard nerozhodně pokýval hlavou. „Není jich moc, ale jestli jim pan Albrecht poslal posilu, byli by schopni nás zdržet.“

„Jsou i jiné cesty, jak se dostat ke králi?“

„Jsou, ale vyžadují velkou okliku a jsou mnohem obtížnější než ta cesta, kterou zvolil rytíř Hermann.“

Michel usoudil, že král mohl udělat trochu víc pro to, aby posily z říše dorazily do jeho panství. Byl už snad v tak špatné situaci, že toho nebyl schopen? Co by se stalo, kdyby Fridricha jeho nepřátelé porazili a donutili ho, aby se vzdal koruny říše? Požádal by v tom případě jeho bratr Albrecht říšská knížata, aby ho zvolila za nového krále? Nebo by sáhl po koruně dokonce polský král Vladislav, aby po své zděděné říši a Uhrách ovládl i Svatou říši římskou?

Tato otázka zaměstnávala Michela během příštích dnů. Už dávno se k nim připojil rytíř Hermann a Maximilian z Albachu, ale ani větší počet válečníků nerozptýlil jeho pochybnosti.

Pátého dne přerušilo jeho myšlenky Hannesovo zvolání.

„Pane Micheli, myslím, že jsem dál vepředu viděl něco se blýskat ve slunečním světle!“

„Kde?“ ptal se Michel a jeho pohled sledoval napřaženou ruku věrného čeledína. Teď si všiml i on odlesku slunce na vyleštěném kovu. Musely to být helmy a špice kopí, a nebylo jich málo.

„Co tomu říkáte?“ zeptal se rytíře Hermanna.

Ten se díval dopředu a tvářil se ustaraně. „Mohli by to být válečníci.“

Michel přikývl. „Odhaduji jejich počet na víc než sto! O koho by mohlo jít?“

„Buď je to posila z říše, která směřuje ke králi…“

„O tak velkém houfu byste se dozvěděl!“ přerušil ho Michel.

„To máte asi pravdu,“ připustil Hermann z Urbansecku. „Ale kdyby to byli žoldnéři, které vyslal na salcburské území vévoda Albrecht, mohlo by to pro nás vypadat hodně špatně.“

„Proč by ale táhli stejným směrem jako my, kdyby nás chtěli zastavit?“

Rytíř Hermann se postavil v sedle, aby lépe viděl, a nerozhodně pokýval hlavou. „Buď plánují, že nás přepadnou v noci…“

„… což by se jim nepodařilo, když jsme je objevili,“ namítl Michel.

„… nebo chtějí zablokovat cestu krátce před hranicí. Tam je úzký průsmyk, který je k tomu vhodný,“ pokračoval Hermann z Urbansecku, aniž přistoupil na Michelovu poznámku.

„Proč král nezajistil toto místo svými bojovníky?“ zeptal se Michel rozmrzele.

„Tím by zranil suverenitu salcburského knížete biskupa Johannese z Reichenbergu.“ Hermann z Urbansecku se zdál tak užaslý, jako by se divil, že Michel vůbec takové jednání považoval za možné.

„Zítra nebo nejpozději pozítří to budeme vědět,“ odpověděl Michel kousavě a jel dál.

Hodinu před západem slunce dorazili na místo, kde měli nocovat. Michel se ještě několikrát rozhlížel po cizích ozbrojencích, ale ti táhli dál a zřejmě nehodlali této noci rušit jejich spánek.

K večeři byl znovu chléb a kroupová polévka a k pití byla jen voda ze studny. Muži byli zvyklí na víno nebo lehké pivo a na něco vařeného nebo na pečené maso. Když mručeli kvůli chudé stravě, Michelův varující pohled je sice umlčel, ale natrvalo, to mu bylo jasné, se muži s takovou stravou nespokojí.

„Doufám, že u krále dostaneme lepší jídlo,“ povzdechl si i Hannes, když vyprázdnil svou misku.

„Jestli na něho příliš doléhají jeho nepřátelé, může se stát, že ještě budeme vzpomínat na tuhle kroupovou polívku,“ namítl jeden z kibitzsteinských zbrojnošů.

„S vodou v břiše nedokážu bojovat!“ Veit z Puschendorfu, velitel norimberských vojáků přistoupil k Michelovi a díval se s odporem na jeho pohár naplněný vodou.

„Když to musí být, jde to i tak,“ prohodil Michel s lehkým posměchem.

Měl za sebou několik polních tažení ve službě císaře Zikmunda a věděl, že hlad dokáže být horší soužení než nepřítel.

Maximilian z Albachu rovněž s odporem protáhl tvář.

„Jestli král krmí své věrné jen kroupami a vodou, brzy mu už nikdo nepřijde na pomoc.“

„Až porazíme krále Vladislava a Maďary, ukořistíme několik sudů jejich vína. To přejde do krve, to vám povím!“ prohlásil Hermann z Urbansecku a vyprávěl, že v Uhrách se chová hodně dobytka. „Ve vojsku krále Vladislava jich bude dost. Ty krávy jsou šedé a mají obrovské rohy. A jejich maso je opravdu výborné!“ pokračoval a při té vzpomínce si olízl rty.

„Tak musíme brzy dorazit do Uher!“ zvolal jeden z bojovníků.

„Nejdřív se musíme vypořádat s těmi chlapy, kteří před námi vyšli do průsmyku,“ namítl Michel. Připadalo mu, že myšlenky mužů příliš předbíhají události, takže přehlížejí to, co je čeká v nejbližší době.

XII.

I příští den proběhl v klidu, a proto už většina mužů doufala, že se dostanou bez problémů na území ovládané králem Fridrichem. Michel ale zůstal nedůvěřivý. V jedné vesnici, která ležela při jejich cestě, se dozvěděl, že před nimi tudy projelo šest rytířů asi s osmdesáti ozbrojenci.

„Jednoho z těch pánů znám,“ vyprávěl hostinský, u kterého se stravovali. „Je to rytíř Meinrad. Jemu patří hrad v údolí, kam se dá dojet po stezce, kolem které jste museli včera jet.“

„Patří tento rytíř ještě k leníkům salcburského knížete biskupa?“ zeptal se Michel.

Hostinský zavrtěl hlavou. „Ne, pane, on je vazalem vévody Albrechta.“

Tato informace Michelovi stačila. Uvažoval však, čeho doufá rytíř Meinrad dosáhnout s houfem ozbrojenců, početně menším, než byl ten jejich.

Ale to už hostinský pokračoval: „Můj Sepp viděl dnes dopoledne, že z jednoho bočního údolí přitáhli další ozbrojenci a připojili se k rytíři Meinradovi. Prý to mohlo být tak kolem sta mužů!“

To už vypadala věc jinak. Téměř dvě stě mužů, to byl tvrdý oříšek, pokud si proti nim mají vynutit průchod.

„Co uděláme?“ zeptal se Michel Hermanna z Urbansecku. Ten se nerozhodně drbal na bradě, ale než stačil odpovědět, vmísil se do hovoru Maximilian z Albachu.

„Kdyby nás chtěli zastavit, tak by už dávno vystoupili proti nám! Já myslím, že tihle rytíři se nepohodli s vévodou Albrechtem a chtějí se připojit ke králi Fridrichovi.“

„Pro to ale nemáme žádný důkaz!“ namítl Michel.

„Máte snad strach táhnout dál?“ prohodil Maximilian z Albachu posměšně. Vadilo mu, že Hermannz Urbansecku jmenoval Michela velitelem jejich vojska a ne jeho, a dával to při každé příležitosti najevo.

Michel zavrtěl hlavou. „Pokud se otočíme, budeme mít tyhle chlapy v zádech a můžou nás kdykoliv napadnout. Kromě toho bychom museli najít jinou cestu jak se dostat ke králi. Spolehněme se tedy na své štěstí!“

Hermann z Urbansecku přikývl. „Tak to udělejme! Kdybychom totiž obrátili a rytíři jsou skutečně na cestě ke králi, sklidili bychom posměch všech. Jestli to ale jsou nepřátelé a nám se podaří probít, získáme čest a slávu.“

A pro tuto slávu mnoho dobrých mužů zemře, pomyslel si Micheltrpce. Neviděl však jinou cestu. Obrátit se znamenalo zbabělost a připravilo by ho to o veškerou vážnost u krále.

„Pak je tedy rozhodnuto!“ zvolal a přikázal Hannesovi a druhým velitelům svých Franků, aby se připravili, že budou muset příští den tasit meče.

Muži přesto spali v noci dobře a pochodovali ráno s odhodlanými tvářemi dál. Michel a panoš Hermanna z Urbansecku Erhard jeli jako špehové napřed, aby mohli zavčas varovat před léčkou nepřítele. Protože Maximilian z Albachu nechtěl být považován za podřízeného Michelovi, poslal za nimi svého synovce Georga z Gressingenu. Ten mladý Frank byl pohledný mladík s příjemnými rysy obličeje, světlými loknami a zářivě modrýma očima. Ostatně si Michel cestou všiml, že je až příliš zaujatý sám sebou.

„Jak daleko je to ještě ke hranici?“ zeptal se Michel Erharda.

„Hodinu na koni nebo dvě pěšky,“ odpověděl Erhard.

„Většina našich mužů nemá koně, musíme tedy počítat s dvěma hodinami,“ prohlásil Michel. Přivřel oči a pátravě hleděl kupředu. Tam se něco blyštilo ve slunečním světle a on by vsadil jednu ze svých vesnic na to, že to byla helma nebo špice kopí nepřítele.

„Ten výstup mi připadá hodně příkrý,“ prohodil k Erhardovi.

Panoš přikývl. „To je pravda. Krátce před ním ale je nejužší místo cesty. Dvacet ozbrojenců by stačilo, aby ji uzavřeli. Když zdoláme to návrší, budeme v zemi krále Fridricha.“

„To znamená, že nepřítel nás bude očekávat u toho úzkého místa nebo kousek dál nahoře na svahu, kde oproti nám bude mít výhodu výšky.“

„Co už si zase vymýšlíte!“ ušklíbl se Georg z Gressingenu. „Kdyby nás chtěli skutečně zadržet, tak už by to udělali dávno a nečekali by, až dorazíme k hranici Štýrska. Můj strýc říká, že se chtějí připojit ke králi Fridrichovi. To i já předpokládám.“

„Pak doufám, že tvůj strýc a ty máte pravdu,“ pronesl Michel zachmuřeně.

Oči Georga z Gressingenu krátce vzplály. „Oslovujte mě tak, jak se patří. Já jsem šlechtického rodu!“

„V tomto okamžiku jsi ještě zbrojnoš a já rytíř. Takže tě oslovuju tak, jak se patří.“

Michelův hlas zněl ostře, protože na jeho vkus se synovec Maximiliana z Albachu příliš povyšoval. Dokonce si dovoloval udělovat rozkazy vojákům druhých oddílů. Toto právo si ale musel nejdřív zasloužit.

„Co uděláme? Pojedeme dál, nebo počkáme, dokud se k nám ostatní nepřipojí?“ chtěl vědět Erhard.

Michel krátce uvažoval. „Já vždycky rád vím, co je přede mnou,“ prohlásil a popohnal svého hnědáka. Erhard ho následoval, zatímco Georg z Gressingenu otočil koně a jel zpátky, aby svému strýci sdělil, že Michel Adler vidí nepřátele tam, kde žádní nejsou.

XIII.

Michel jel pomaleji, když před sebou uviděl soutěsku. A byl připravený okamžitě otočit koně a vrátit se zpátky, kdyby zpozoroval nepřítele. Ačkoli by se toto místo mohlo dobře hájit, nebyl tam vidět ani jediný ozbrojenec. Teprve po chvíli objevili s Erhardem své protivníky. Jak očekávali, šlo o několik rytířů a asi dvě stě ozbrojenců, kteří zaujali pozici kousek dál nahoře na svahu a zatarasili cestu.

Na okamžik si Michel pomyslel, že by bylo zbabělé, ale přesto rozumnější, kdyby se obrátili a hledali jinou cestu do Štýrského Hradce. Avšak nyní byli tady a budou se muset nepříteli postavit.

Protože se nezdálo, že by se muži vévody Albrechta chystali sejít dolů, aby je napadli, zastavil Michel svého hnědáka s tím, že počká na své lidi. Vedle něho Erhard tiše klel a nadával na rytíře, kteří si na ně počíhalibez ohledu na hranice knížecího biskupství Salcburk.

„Nadávání moc nepomůže,“ řekl Michel a sledoval svah nad sebou. Vazalové vévody Albrechta se stále ještě nehýbali, ale shlíželi dolů na ně.

„Zřejmě je pod jejich důstojnost, aby napadli dva osamělé jezdce,“ zamumlal Erhard, který držel uzdu svého koně tak, aby ho hned mohl strhnout a pobídnout k útěku.

„Já bych to na jejich místě taky neudělal. Protože ze svého místa můžou přehlédnout jen poslední část cesty, nevědí, jak daleko za námi zůstalo naše vojsko. Kdyby teď rozbili svou formaci a napadli nás, mohl by odhodlaný úder našich mužů jejich zátaras prorazit.“

Erhard nebyl tak přesvědčený jako Michel, zůstal ale u něho a díval se střídavě dopředu na nepřítele a dozadu, kdy konečně přijdou jejich vlastní lidé.

Trvalo chvíli, než Michel uslyšel dusot kopyt, a krátce nato zahlédl i pochodující zbrojnoše. Právě když se chtěl otočit, zahlédl v soutěsce daleko nad nepřítelem, že se tam něco zalesklo. Na pár okamžiků rozeznal rytíře a více lehce ozbrojených jezdců na malých koních. Bylo to, jako by ten rytíř zjistil, že Michel na něho hledí, protože krátce zamával a pak zase i s ostatními jezdci zmizel za vrcholem. Michelovi spadl obrovský kámen ze srdce.

Když k němu dojel Hermann z Erbansecku s ustaranou tváří, ukázal Michel s novou odvahou na nepřátelské vojsko. „Je to, jak jsem si myslel. Ti chlapi zaujali pozici tam nahoře a chtějí nám zabránit vstoupit do Štýrska!“

„To se mi vůbec nelíbí,“ zavrčel rytíř Hermann. „Měli jsme možná přece jen zvolit jinou cestu.“

„Pak by nás očekávali tam,“ odpověděl Michel. „Teď je nutné tasit meče a důvěřovat Bohu!“

„Nepřítel je dvojnásob silnější a má lepší pozici,“ namítl Maximilian z Albachu ustaraně.

„Aha, takže teď považujete tyto lidi taky za nepřátele a nevěříte, že se chtějí připojit ke králi,“ odpověděl Michel opovržlivě. Už měl Albachových věčných námitek dost, a tak nedokázal zůstat zdvořilý.

„Jak jsem mohl vědět, že vazalové vévody Albrechta budou tak smělí, že nás zastaví tady hodinu před hranicí se Štýrskem?“ opáčil Maximilian z Albachu a pohlédl na Hermanna z Urbansecku. „Vzhledem k situaci se ptám, jestli by nebylo moudřejší obrátit.“

„S dvěma sty ozbrojenci za námi, kteří nám kdykoliv můžou vpadnout do zad?“

Michelův posměch Maximiliana z Albachu vyprovokoval, a tak sáhl po meči.

„Jen ho nechte v pochvě!“ radil mu Michel a ukázal na nepřátelské vojsko. „Nebo lépe, taste ho proti těmhle mužům.“

„Tudy rozhodně nemůžeme prorazit!“ zvolal Albachův synovec ustrašeně.

„Možná ne, ale budeme alespoň hájit naši čest.“ Protože Maximilian z Albachu tak často vynášel svou rytířskou čest, vrátil mu Michel jeho vlastní výroky. Aby dodal odvahu vlastním mužům, ukázal nahoru k soutěsce.

„Jak to vypadá, nejsme docela sami. Viděl jsem tam nahoře jezdce, a to jistě nejsou přátelé našich protivníků.“

„Proč se nám tedy neukážou?“ zavrčel Maximilian z Albachu, „Já vám řeknu, proč. Protože totiž žádní nejsou! Nechal jste se oslnit sluncem.“

„Pak i mě právě oslnilo sluce.“ Na hlase Hermanna z Urbansecku bylo znát, že i jemu spadl kámen ze srdce.

Michel se podíval nahoru a viděl, jak tři rytíři a asi čtyřicet jezdců překročilo vrchol a pomalu sestupují po svahu.

„Měli bychom vazalům pana Albrechta dát něco na podívání, aby si příliš brzo těch jezdců nevšimli. Uzavřeme tuto soutěsku. Všichni jezdci ať sesednou a zařadí se mezi pěšáky. Postavíme nepříteli val z halaparten a kopí. Ať do něho vběhne, když chce zaútočit!“

Většina rytířů a zbrojnošů uposlechla jeho pokyn, jen Albach a jeho synovec zůstali na koních. „Já se nepřipojím k sprostým pěšákům!“ zvolal Maximilian nazlobeně a jeho synovec s ním horlivě souhlasil. „Já taky ne!“

„Pak zůstaňte buď před námi, nebo za námi, ale nepřekážejte nám,“ vyzval je Michel a rozestavil muže.

Ti v první řadě měli pokleknout, štíty opřít o zem a přes ně namířit halapartny a kopí. Michel sám, Hermann z Urbansecku a ostatní rytíři až na Albacha se začlenili do druhé řady, protože jejich kopí byla delší než kopí zbrojnošů. Za nimi se zařadili zbylí pěšáci, zatímco vozatajstvo vyzbrojené tesáky, kyji a sekyrami tvořilo zálohu.

Michelovo rozestavení odporovalo všem pravidlům válečného umění, takže velitelé nepřátel nechápavě potřásali hlavami.

„Může mi někdo prozradit, co mají v úmyslu?“ zeptal se jeden rytíř.

„Mohlo by to být tak, že mají u sebe dost zásob, aby nás nechali vyhladovět,“ dohadoval se druhý.

„Měli jsme přece jen uzavřít cestu tam na tom úzkém místě!“ Rytíř Meinrad, který ozbrojence vedl, měl nejdřív vztek, že to opomněl, ale pak mávl rukou. „Je přece jedno, jestli budeme bojovat tady nebo víc dole. Je nás dvakrát tolik!“

„Budeme mít ale větší ztráty, jestli sami zaútočíme, než kdyby Frankové zkusili tudy prorazit,“ mínil jiný rytíř s obavami.

„Pokud jim můžeme zabránit, aby se dostali k Fridrichovi, tak na jednom nebo dvou ztracených mužích nezáleží.“ Muž chtěl vytáhnout meč, když zazněl polekaný křik jednoho z pěšáků.

„Tam nahoře taky někdo je!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kočovná nevěstka a jeptiška.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.