Copyright © Aleš Dostál, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6748-7

KAPITOLA PRVNÍ

Sobota 1. září 2018

• Slunce se dobývá do oken

• Les zmizel během noční směny

• Odkdy se lesy kácejí na tři směny?

Je šest hodin ráno a první zářijové slunce se dobývá do východních oken lesovny. Les, který slunci uplynulých sto let stínil, zmizel během jedné noční směny harvestoru. Poslední smrkový les na západním svahu Jeleního vrchu.

Kamil vyskočil z postele a zatáhl závěsy. Je možná příjemné nechat se ráno probouzet šimráním vycházejícího slunce, ale všeho moc škodí. Už si ani nedovede představit, jaké by to bylo slyšet za oknem tiché šumění deště a místo kýčovitě modré oblohy se zase jednou dívat na laskavě temnou šeď nízké oblačnosti.

„Ještě zavři okno, neslyšíš ten rachot, co to je?“ zamumlala jeho žena Zuzana v polospánku.

„To je Honzovo volvo, vyvážecí souprava,“ řekl se skloněnou hlavou, jak se bál zvednout oči k Jelenímu vrchu, který celou noc křižovaly reflektory těžebního stroje a měnily smrkový porost v hráně čtyřmetrových výřezů z kulatiny.

Zvláštním paradoxem osudu poslední smrkový les na jeho revíru vykácela firma jeho syna Jana. K lesu, který sousedil se zahradou jejich lesovny, měli zvláštní osobní vztah a považovali ho za jakousi součást svého teritoria. Své krajiny.

Kdyby šel do důchodu před osmi měsíci, jak mu naběhl řádný nárok, tak by tady ten les možná ještě stál, ale stejně by ho nenasytná žravost podkorního hmyzu, lýkožrouta smrkového, časem dohnala. Asi by jenom neměl pocit přímé odpovědnosti a sledoval by tu apokalypsu jako nezúčastněný pozorovatel.

Dvacet pět let ho ten čtyřmilimetrový brouček nahání, neustále před ním ustupuje do stále vyšších nadmořských výšek, ale teď už nemusí.

Prohrál jsem bitvu, ale válka pokračuje.

Správně by asi, z hlediska vyššího principu mravního, měl jako kapitán odejít poslední. Pokud jsem byl kapitánem této krajiny a les moje mužstvo, měl bych si přiložit pod bradu hlaveň své kulovnice.

„Střílet se ale nebudu,“ řekl polohlasně a Zuzana se definitivně probrala.

„Ještě s tím počkej, až se odstěhujeme… zase tě trápí pomník? Teď už nemusí. Jediný, který nás čeká, je za kostelem.“

• Každý lesník si staví pomník

• Na kolik směn se budou sázet nové lesy?

• Postavil si kadibudku

Každý lesník si svou prací staví pomník, buď slávy, nebo hanby, bylo vytesáno do mramoru ve vestibulu Kamilovy alma mater, Lesnické fakulty Vysoké školy zemědělské v Brně. Bylo to první memento, které si Kamil Slaný ve svých devatenácti letech o svém budoucím povolání přečetl, a myšlenku profesora Opletala si od té doby pamatuje jako základní přikázání svého životního poslání.

Později ho v něm ještě utvrdil jeho dědeček, který to doplnil tím, že být lesníkem není zaměstnání, ale služba, za kterou se mu les jednou odmění. Každý by měl vidět vyrůstat svůj les a pokud možno ho ještě stačit někomu předat. Jeden lidský život je na život lesa krátký.

Zuzana za závěsem ložnice obhlížela udiveně holý svah Jeleního vrchu.

„Odkdy se lesy kácejí potmě?“

„Od té doby, co se kácejí na tři směny.“

„A na kolik směn se budou sadit nové?“

Kamil neodpovídal. Právě si četl aktuální informace na displeji domácí meteostanice. Všechno souhlasí. Je sobota, 1. září 2018, 6.06 hodin letního času, tlak vzduchu klesá a na grafice se ukazuje šrafování deště. Venkovní teplota je dvanáct, vnitřní dvacet dva stupňů. Ani na nadmořské výšce se nic nezměnilo. Stále se nacházejí 520 metrů nad mořem.

Po dvaceti tropických nocích první normální.

Venkovní vlhkost vzduchu je kupodivu ještě o pět procent nižší než vlhkost v bytě, takže se kapky případného deště vypaří dřív, než dopadnou na zem. Poslední déšť viděli, když minulou neděli v televizi opakovali film Král Šumavy.

„Jdu do budky,“ řekl a zvedl ze stolu včerejší výtisk regionálního deníku.

„Dej pozor, ať si nezadřeš třísku, já ti ji tahat nebudu.“

„Náhodou to byl Kamilkův geniální nápad,“ řekl pyšně.

Když si o prázdninách s šestnáctiletým vnukem povídal o suchu a úsporách vody, o vládním programu Dešťovka, kdy se voda zachycená ze střech používá na zalévání a splachování záchodů, Kamilek připomněl suchý záchod na jejich chalupě v Mokré Rudné. Když neprší, stejně není co akumulovat a proč složitě zalévat exkrementy tak vzácnou surovinou, když se mohou vrátit do půdy přímo. Průměrná spotřeba vody na osobu a den je 85 litrů, třetina se spláchne na záchodech, tolik za letošní rok na osobu ani nenapršelo.

Ti naši předkové nebyli hloupí, řekl Kamilek, dítě milénia a digitálního světa. Za týden spolu stloukli budku a mezi dvěma douglaskami u plotu zahrady vykopali díru, hlubokou pro dvě generace. Sousedovi, víkendovému chalupáři, Kamil na jeho zvědavé otázky tenkrát řekl, že to je nové nařízení vlády. A pokud v přehradě Sedlo klesne hladina ještě o metr, budou si muset kopat díry i na svém městském sídlišti.

„Kávu si dáme v krytu,“ oznámila mu žena.

Cestou po schodech do suterénu přelétl novinové titulky.

Přehrada Sedlo je na dvou třetinách objemu, ale beskydské přehrady jsou poloprázdné.

Klimatické změny mohou vyhnat teploty v České republice až o čtyři stupně, na úroveň Řecka.

Musíme zatopit údolí řek.

Je to poslední zvonění, varovali klimatologové.

Po schodech sešel do garáže, která už dva poslední horké roky sloužila jako místo letního posezení a Zuzana ji výstižně pojmenovala kryt. Garáž měla jen jedno malé okno v úrovni dvora a vrata k západu. V žulových základech kamenné vilky, jak budově polesí ve vesnici říkali, bylo v létě i o pět stupňů méně než venku.

• Stavěl hájenky z lomového kamene

• Politické spory o děti ze Sýrie

• Lýkožrout se štítí douglasky

Kamil se pohodlně usadil na dobře ohoblovaném prkně s dírou uprostřed a mezi katastrofickými titulky si našel ten nejméně fatální: Politické spory o děti ze Sýrie. Po pár větách usoudil, že se dnes raději obejde bez informací, a noviny odložil k dalšímu použití.

Kosodélníkovým okénkem ve výši sedící postavy se dala přehlédnout celá kamenná vilka. Proč bývalý předválečný majitel panství, gróf Razumowsky, nechal všechny své hájenky postavit z neomítnutého lomového kamene, se už nikdo nedoví. Možná aby se do dějin zapsal svým originálním urbanistickým rukopisem tak jako o padesát kilometrů proti proudu Řeky Řád německých rytířů. Ti pro svůj lesnický personál zase stavěli honosné roubenky s modřínovým obložením stěn uvnitř.

„Budeš tam dlouho?“ zavolala Zuzana z garáže.

Na rozdíl od Kamila stále používala sociální zařízení v domě. Zdálo se jí absurdní sedávat v kadibudce, když pod lesovnou tekla Řeka a pár kilometrů nad nimi stála přehrada. A hned za ní další, které se říká Nová, i když už má dvacet let.

Jejich vesnice Sedlo byla napojena na vodovod z přehrady Sedlo, tak jako téměř celá severní Morava. Zuzana si byla jista, že i při tom letošním suchu její několikeré denní spláchnutí ještě utáhne. Vnuk by jí na to ovšem namítl, že každá kapka se v dnešní době počítá.

„Máš tady tu kávu,“ ozvala se znovu Zuzana z garáže.

„Slyším…“

Právě se okénkem ve dveřích díval na neomítnuté kamenné zdi a vzpomínal, jak je při nastěhování místní litovali, že v tom baráku budou trpět zimou. Zpočátku, než se naučil v kotli topit, to byla pravda. Musel vstávat několikrát za noc, aby dřevo v topeništi nevyhaslo. Když se po několikadenních mrazech oteplilo, vysrážela se na kamenech zdiva námraza. Celý dům se rozsvítil jako obalený stříbrným vánočním papírem.

Proti chladu se ale dal obléknout svetr, proti horku se kůže svléknout nedala. Tak jim zase v posledních letech záviděli, jaký v tom kamenném stavení musí teď být chládek. Dům navíc stínily dvě douglasky, které tady před sto lety jakýsi jeho avantgardní předchůdce zasadil u východního plotu.

Asi mu tenkrát pár tisíc sazenic této dřeviny pocházející z Kanady přebývalo, a tak po něm zůstaly i dva hektary douglaskového lesa. Nakonec je to poslední jehličnatý les v okolí. Lýkožrout smrkový, kterému dnes už chutná i lýko sudetského modřínu, se stále ještě této aromaticky vonící cizinky štítí.

Pomník po něm zůstal, i když jméno toho německého lesníka už nikdo nedohledá, uvědomil si Kamil.

• Koncem měsíce se stěhujeme

• Les, který voní silicemi

• Zdálo se, že vesnice je utopená mezi písečnými dunami

„Nejpozději koncem měsíce se stěhujeme, ještě do Mokré Rudné zajedu nachystat dřevo,“ řekl ve dveřích garáže. Celý život si plánoval, jak se jednou v důchodu odstěhuje do domku po prarodičích, do míst, kde prožil část svého dětství. Do domečku na břehu stejné Řeky, ale blíž k pramenům. Teď k tomu mohl přidat, že se vrátí tam, kde ještě roste les. Smrkový les se svou zvláštní ponurou a tajemnou náladou. Les, který voní silicemi a houbami. Les, který tu možná opravdu za pár let už nebude.

Opustí služební byt a bude rád, že si tady nepostavili dům, tak jako celá řada kolegů a přátel.

„Ještě pořád si myslíš, že sem nastoupí Kamilek?“ zeptala se Zuzana.

Jednu dobu měl v plánu, že vnuk po škole nastoupí místo něj, když si syn zvolil jinou cestu.

„Sem?“

Kamil teatrálně rozpažil ruce. Vesnici obklopovaly holé kopce porostlé suchou trávou třtinou křovištní a žlutě kvetoucím starčkem. Jen při pozorném pohledu byly znát vyžnuté pruhy trávy kolem řad listnatých sazenic, jinak se zdálo, že vesnice je utopená mezi obrovskými písečnými dunami.

„Co by tady dělal? Čekal na les? Kdoví, jestli by se vůbec dočkal. Ať zůstane tam, kde ještě les je.“

Kamilek byl právě s celou třídou střední lesnické školy na desetidenní exkurzi v chráněné krajinné oblasti a bydleli v penzionu nedaleko jejich chalupy v Mokré Rudné. Kamil mu půjčil klíče, aby se tam podíval a občas vyvětral. A taky aby se před spolužáky pochlubil rodovým majetkem.

„Asi chceš, aby dopadl tak jako jeho dědeček a otec,“ nesouhlasila s tím babička Zuzana.

„Jak to myslíš?“

„Tak, že se jeho dědeček stal otcem ve čtyřiadvaceti a jeho otec dědečka ještě o rok předběhl.“

„Ale Kamilkovi je teprve šestnáct.“

„No právě. A kdyby se chtěl něčím pochlubit, tak ne tou skoro stoletou barabiznou, ale otcovými roubenkami v Karlově Dvoře.“

„Ty ses svého lesa taky vlastně ještě nedočkal,“ řekla Zuzana bez jakékoliv jízlivosti, ale stejně zasáhla citlivé místo mužovy duše.

Před pětadvaceti lety, na svém prvním místě v Žilovicích, padesát kilometrů po proudu Řeky, zažil začátek kůrovcové kalamity.Tehdy se tomu ještě neříkalo přírodní katastrofa, ale zanedbání pracovních povinností lesního personálu.

Nakonec byl rád, když po sedmnácti letech ze Žilovic odcházel, že sehnal místo tady v Sedle, kde dožívali jeho rodiče a kde vyrůstal.

Padesát kilometrů blíž k pramenům Řeky a o dvě stě nadmořských metrů výš. Tenkrát si myslel, že tak vysoko kůrovec nikdy nepůjde. Za pět let byl i tu.

Na svém prvním místě, v Žilovicích, se za celou tu dobu nebyl podívat. Z pocitu nespravedlnosti, nevděku a ponížení. Zůstala tam po něm sláva, nebo hanba?

• Kukačka kuká v dubnu

• Tažní ptáci už netáhnou

• Třicetiletá válka

Zuzana Slaná, rozená Slavíková, rozlévala kávu v garáži kamenné vilky, které začala říkat kryt možná i v reakci na permanentní válečný stav, který s manželem Kamilem prožívala už skoro třicet let.

Dobře si pamatuje na srpen devadesát dva, kdy museli zrušit zaplacenou dovolenou. Tenkrát Kamil objevil v Žilovicích první kůrovcové kolo, jak se říkalo skupině stromů napadených lýkožroutem smrkovým. Lesní správce zrušil dovolené všem, protože vyhlásil všeobecnou mobilizaci proti agresorovi dlouhému čtyři a širokému jeden milimetr. Stejně jim to nakonec nebylo nic platné, i když bojovali úporně a obětavě, jako by bránili svou vlast.

Ustupovali proti proudu Řeky do předem připravených pozic ve vyšších nadmořských výškách, protože s nadmořskou výškou klesá průměrná teplota a zvyšuje se úhrn ročních srážek. Všechno, co nemá tento podkorní hmyz rád. Ve skutečnosti je ovšem stejně během té třicetileté války dohání rok od roku vyšší teploty a sucho v patách s kůrovcem.

„Máš tady tu kávu.“

Kamil stojí před garáží a zaujatě si prohlíží podstřešní římsu lesovny. Ta je už desetiletí oblepena hliněnými košíčky hnízd jiřiček. Do jednoho hnízda právě přilétá jeden ze stovek dospělých ptáků, čárkujících oblohu. Krmí mladé, kteří dychtivě vystrkují zobáčky z vletového otvoru.

„Ony snad hnízdí potřetí, to letos nestihnout odletět,“ řekne udiveně.

„A stalo by se snad něco?“

„Je září. To není normální. Teď by se měly houfovat a chystat k odletu.“

„Já už dávno nevidím rozdíl v tom, zda je září, nebo duben,“ meditovala Zuzana, „v poslední době se mi zdá, že všechna roční období splývají. Když v zimě není sníh, tak to může klidně být deštivý květen. Ještě že to listí opadává, jinak bychom se v tom nevyznali.“

Dobrý postřeh, pomyslel si Kamil hrdě. Jiná žena by si možná nevšimla ani toho.

„Víš, kdy letos kukačka zakukala poprvé?“ rozhodl se ji vyzkoušet.

„To nevím,“ odpověděla a pomyslela si, že tuhle záležitost za čtyřicet let manželství ještě neřešili. Ale taky si v době elektromobilů nepořizovali suchý záchod a před sluncem se neschovávali v krytu. A to ještě vlastně neví, co je ve zbytku života čeká.

„Patnáctého dubna… přitom normálně by to mělo být až po zmrzlých, začátkem června.“

Že se s tažnými ptáky děje něco podivného, si Kamil všiml už na jaře předchozího roku. Skřivani a špačci přiletěli už koncem teplého ledna, v únoru sice zmrzli při nečekaném vpádu arktického vzduchu, ale další rok to příslušníci stejných rodů zkusili znovu.

Už neumrzli. Tenkrát snad poprvé na zimu neodtáhla polovina špačků. A s kukačkou se koncem dubna ukázali dokonce i svišťouni rorýsi, hvízdaví poslové horkých červnových dnů.

Vloni Kamil pozoroval čápy na online snímaném hnízdu na sloupu před obecním úřadem. Byl konec října a celá rodinná pětka váhala s odletem, nerozhodně přešlapovali na okraji hnízda. Odtáhnout, či zůstat.

První kukaččin hlas z trnkové meze na okraji dnes už bývalého lesa na Jelením vrchu tentokrát nezněl jako melodický pozdrav léta, ale jako umíráček. Celý smrkem porostlý svah se právě přebarvoval rezavým melírem.

„Nezbývá než se modlit,“ řekl na nedělním kázání dojíždějící polský farář Czedlik tvrdou češtinou. Kamil se nechal ženou na mši zlákat, protože prý pan farář bude mluvit o suchu.

Czedlik měl opravdu nastudovány problémy El Niña, poruchu tryskového proudění kolem pólu, aby nakonec k obecně známým věcem přiřadil alespoň jedno řešení.

Modlit se, aby konečně začalo pršet.

• Řeka ještě stále teče

• Panika nevypukne

• Bavit se o suchu v bouřce se zapovídá

„Půjdu se podívat k Řece,“ řekl Kamil ženě, když dopili kávu a nepodařilo se mu zahnat chuť na cigaretu.

„Nemusíš mi všechno hlásit, já mezitím udělám snídani… ale můžeš nabrat trochu vody,“ podala mu plastový kbelík.

Stačilo projít sto metrů mírně se svažující loukou a byl u kdysi širokého koryta Řeky. Podle osychajících oblázků se dalo poznat, že hrázný v noci opět přivřel odtok z přehrady.

Pokud nenasněží, vydržíme maximálně rok, sdělil mu nedávno kamarád hrázný informaci, která prý podléhá jistému stupni utajení. Mohla by vypuknout panika. Panika nevypukne, ani když přestane lidem ve městě téct voda z kohoutku, řekl mu na to Kamil. Věděl to, protože se nedávno v čekárně krajské nemocnice, aby řeč nestála, zkusil bavit o suchu.

Bylo to chvíli po krátké a prudké noční bouřce, která se za hodinu vypařila, a tak byl považován za pitomce. Bavit se o suchu v bouřce se zapovídá. Řešit sucho, když z kohoutků teče voda a z píp pivo, je slušně řečeno irelevantní. Stejně je to nějaká politická hra, mysleli si Kamilovi vrstevníci, když společně čekali na vyšetření prostaty.

Konečně, i farář Czedlik připomněl při nedělním kázání, že ve své době nejvyspělejší civilizace světa, Mayové, vyhynula na tak triviální záležitost, jakou je sucho.

• Sněhová turistika

• Vydrám to zatím nedochází

• Lovili ryby Kockumem

Kamil si vzpomněl, jak letos v létě v rakouském Kaprunu viděl spoustu arabských turistů. Ti lidé jezdili lanovkami nahoru na ledovec jenom proto, aby poprvé v životě uviděli sníh. Teď ho napadlo, jestli se k nim za pár let nepřidají. Ne aby viděli sníh poprvé, ale naposled.

Vloni na hřebenech Vysokých holí, kde Řeka pramenila, napadlo v lednu místo obvyklých dvou metrů jen pár centimetrů sněhu. Přehrada měla dosud nějaké zásoby vody jen díky tomu, že se nad ní v devadesátých letech postavila mnohem větší vodní nádrž Nová přehrada, která ji vodou doplňovala.

Kamil se v teniskách prošel až do středu řečiště. Tam, kde se v dětství koupali, měl vody sotva nad kotníky. Zkusil sáhnout rukou pod jeden větší plochý kámen a prstem nahmatal hladké a kluzké tělo pstruha. Ještě tu něco je. Řeka byla jednou z posledních řek, kde letos ještě měly šanci přežít ryby.

Prozatím. Na valounech, pokrytých nahnědlým povlakem suchých řas, se třpytily rybí šupiny. Ryby, které uvízly v tůních, teď likvidovaly vydry. Vydrám nedocházelo, že až zabijí tu poslední, samotným jim hrozí smrt hladem. Myslely si, že to nějak dopadne, a jen pro radost z lovu zabíjely teplem omámené a zesláblé pstruhy, lipany, parmy a tlouště.

Když mu bylo asi deset let, pozval ho otec právě sem na ryby. Kamil si myslel, že budou chytat pstruhy do rukou pod kameny, jak bylo v kraji dobrým mravem, ale tatínek mu řekl, že už na to mají techniku. Jenom ať vezme z domu jutový pytel, protože pstruhů bude dneska dost.

Jako jeden z prvních tehdy u lesního závodu tahal dříví švédským traktorem značky Kockum. Traktor měl kloubové řízení a dokázal se na místě kroutit jako břišní tanečnice. Tatínek vjel traktorem do Řeky a několikrát se zavrtěl na místě. Pstruzi, které koly pomačkal pod kameny, za chvíli vyplouvali břichem vzhůru a on je, po pás ve vodě, sbíral do pytle.

Chovali jsme se hůř než ty vydry, pomyslel si teď. Styděl se i za to, jak tu příhodu kdysi vyprávěl synovi i vnukovi. Syn z generace Husákových dětí se tomu ještě smál, vnuk, dítě milénia, se už nesmál a díval se na něj mrazivě pohrdavým pohledem.

Kamilek se nesmál ani tehdy, když mu jeho otec Jan o sobě vyprávěl, že ho v osmdesátých letech vykrmili převážně srnčí zvěřinou. Kamilek tomu nerozuměl, protože nebyl vychován morálkou normalizace, nechápal, že všechno patřilo všem a že si každý mohl nabrat do sytosti, ale nesměl ho u toho nikdo chytit.

• Je vůbec moudré odstěhovat se od vodovodu?

• Kdyby měla přestat pramenit Řeka, musely by přestat pramenit všechny řeky

• Z řek se stanou pastviny

Kamilovi se v tůni podařilo nabrat plný kbelík a postavil ho v garáži. Vody není nikdy dost.

„V noci to hrázný zase přiškrtil,“ oznámil ženě, „teď už tady teče míň než v Mokré Rudné.“

„Myslíš, že je moudré odstěhovat se v téhle době od vodovodu?“ zeptala se.

„Je tam studna. A je tam ještě stále les.“

„Myslíš, že tě tam brouk nedožene? Tedy, že tam nedolítne, nebo jak ten kůrovec vůbec cestuje?“

Kamil dělal, že to přeslechl.

„Kdyby voda neměla být tam, tak už nikde. Studna je na aluviu pod hladinou Řeky. Kdyby v ní neměla být voda, to by musela Řeka vyschnout. A aby úplně vyschla, to by musela přestat pramenit. A kdyby přestala pramenit Řeka, to by na horách musely přestat pramenit všechny řeky,“ vychrlil na jedno nadechnutí.

„Ptala jsem se, jestli se nebojíš, že tě tam dožene ten tvůj brouk,“ řekla bez úmyslné jízlivosti, ale bohužel to vyznělo jinak, „když jsme se stěhovali ze Žilovic, taky jsi říkal, že v pěti stech metrech nad mořem lýkožrout škodit nebude.“

„Mokrá Rudná je o tři sta metrů výš a tamější smrčiny jsou původní, takzvaně klimaxové. Ty se dokážou ubránit samy,“ vybuchl podrážděně, ale stejně věděl, že otcem této myšlenky je jenom jeho přání.

Trávu kolem domku v Rudné byli letos sekat jenom jednou v půlce května, a teď má i tam barvu suchého listí. Jediná svěží zeleň roste mezi valouny vysychající říčky. Kamil dokonce slyšel, že vysoká chodí spásat čerstvou trávu, která vyrašila mezi kameny původního koryta.

Z řek se stanou pastviny. A až dojdou?

• Kamil se těší do Rudné

• Zuzana vzpomíná

• Louka plná petrklíčů

„Dnes jsme mohli klidně zůstat nahoře a nechodit do krytu, je docela chladno,“ řekla Zuzana, když si přes košilku navlékala flanelovou košili.

„Pokud na sto metrů nadmořské výšky klesá teplota o půl stupně, potom je v Mokré Rudné průměrná teplota zhruba ještě o dva stupně nižší než tady.“

„Co tím chceš říct?“

„Když se tady teplota zvedne o čtyři stupně, tak v Rudné jenom o dva.“

„Kdo říkal, že se zvedne teplota o čtyři stupně?“

Kamil ukázal na noviny.

„Doktor Cílek.“

„To by tady mohly růst meruňky, jako v Žilovicích. Pamatuješ, jak nám v Žilovicích u jižní zdi hájenky plodily meruňky?“

„Ne,“ odsekl.

„To kvůli tomu, že jsi musel odejít, chceš na všechno zapomenout?“ formulovala opatrně.

„Odešel jsem sám,“ opravil ji vztekle.

„Často na Žilovice vzpomínám. Ráda bych se tam někdy podívala.“

Neodpověděl.

Ta záležitost z jeho prvního působiště, tedy z polesí a později revíru Žilovice, byla živá i po dvaceti letech. Pořád se s tím ještě nesmířil a od té doby se na svém revíru nebyl podívat.

Stejně je zvláštní, jak osud spojil můj život s jednou řekou, pomyslel si. U pramenů Řeky se narodil, u jejího ústí začal pracovat, dvacet let bydlel uprostřed jejího toku, a nakonec se vrátí zpátky k pramenům. U Nové přehrady žije jeho syn Jan a pramen teď hlídá vnuk Kamilek.

Sto kilometrů Řeky je délka jednoho lidského života. Jeho života.

Dědeček Vilém je pochován na starém německém hřbitůvku v Mokré Rudné, kde se dlouho nesmělo pochovávat, aby se čeští mrtví nedostali mezi německé mrtvé. Vilémovi vymohli výjimku, a tak má teď uprostřed zpustlého hřbitova čestné místo s výhledem na Řeku.

„Takže si nevzpomínáš ani na louku plnou petrklíčů?“ vrátila se Zuzana k otázce.

Kamil se konečně usmál. Na louky podél Řeky jezdily tábořit celé generace trampů, jezdil tam se spolužáky Pavlem a Hynkem a taky tam na první výlet vzal Zuzanu. Bylo prvního dubna a louky podél Řeky byly žlutě kropenaté květy prvosenek. Večer, když slunce zapadalo mezi meandry řeky, se zvonečky petrklíčů postupně zavíraly ke spánku. Brávníci jásali dlouho do noci a vůbec jim nevadily plameny prvního letošního trampského ohníčku.

Měli s sebou stan bez podlážky a jeden spací pytel, ale zima jim nebyla, i když v noci teplota klesla k nule. Ráno byly stěny jehlanu prověšené vrstvou mokrého sněhu. Z bílé plochy zasněžené louky trčely jen smutně skloněné zavřené hlavičky prvosenek. Pak vyšlo slunce, a jak se pomalu oteplovalo, květy se postupně otevíraly a barvily sníh do žluta.

„To bych chtěla ještě jednou zažít… nezajedeme se tam teď někdy podívat?“

„Ne, zaprvé je podzim, a teď budeme jezdit proti proudu,“ odpověděl zatvrzele, protože se tenkrát cítil ponížený a řekl si, že navždy zabouchl pomyslné žilovické dveře. Teď už to ale vůbec nebyla taková zarputilost, s jakou dokonce odmítal pravidelné maturitní srazy ve výletní restauraci, která byla uprostřed jeho bývalého žilovického revíru. Stále víc v něm klíčila zvědavost, protože to bylo dvacet let, a za tu dobu se změní nejen člověk, ale i krajina.

Tenkrát si myslel, že odchází s hanbou, ale přece to tak vůbec nemuselo být.

• Kamil se narodil 815 metrů nad mořem

• Není nic majestátnějšího, než je les

• V krajině se skládají kopce

Lesník Kamil Slaný se narodil třicátého prvního května v roce 1954 v nadmořské výšce 815 metrů ve vesnici Mokrá Rudná, v přízemním domku na břehu Řeky. Maminka byla v té době už tři roky vdaná za dělníka na stavbě přehrady Sedlo.

Když Kamilův tatínek dostal v Sedle třípokojový byt pro zaměstnance přehrady, šest let odkládala nastěhování, protože se bála, že přijde o domek, který na ni její otec nechal přepsat. Někdo jí tenkrát řekl, že v socialismu nesmí vlastnit dvě bytové jednotky. Prý by musela domek přeřadit do rekreačního bydlení a to v té době bylo dost složité. Tehdy vlastnilo rekreační chalupu jen pár vyvolených a lesní dělnice mezi ně určitě nepatřila.

Kamilův dědeček Vilém, lesník, se tehdy z domku odstěhoval o pár set metrů dál do uvolněné služební hájenky, kterou pro své zaměstnance postavil Řád německých rytířů.

Kamil chodil s dědečkem do lesa od doby, kdy se naučil chodit. Všechny lesy v okolí byly smrkové, hustě zapojené, s půdou pokrytou čistou vrstvou jehličnaté hrabanky. Kamil stále ještě cítí tu zvláštní pronikavou vůni, kterou vydává jen jehličnatý les. Dědeček mu tenkrát poprvé vysvětloval, že po každém člověku by mělo něco zůstat, ale nic není majestátnějšího a vznešenějšího než les. Asi tehdy se Kamil rozhodl, že bude lesníkem a bude mít syna, kterému les předá.

Když maminka s partou ženských chodila vyžínat stromky až k hranicím lesa, k pramenům Řeky, brala Kamila tam nahoru s sebou. Sedával na okraji lesa, odkud byl krásný výhled do údolí Řeky. Cítil vůni uvadající trávy a díval se, jak se v krajině pod ním do sebe skládají kopce. Nejdřív zelené, potom namodralé, a až někde v dálce byly přes celé Slezsko vidět modré Beskydy.

V sobotu odpoledne jezdili za tatínkem autobusem do jeho bytu ve vesnici Sedlo. Jindy zase otec přijížděl na motorce Jawa pérák do Mokré Rudné. Tenkrát říkali, že jedou do Sedla, ale do Rudné to bylo vždycky domů.

• Pod každým kamenem byl pstruh

• Ženské se bály do lesa

• Chudým brát a bohatým dávat

„Říkal jsem ti, jak jsem jako kluk chodil v Rudné na pstruhy?“ odbočil k náhlé vzpomínce.

„Určitě ne,“ odpověděla, ale tentokrát ironii nepostřehl. Nevěděla sice, na co chce vzpomínat, ale za čtyřicet let manželství už určitě navzájem na sebe museli prozradit všechno. I příběhy z dětství.

V Řece bylo vody nad kolena a v tůních po pás. Snad pod každým kamenem byl pstruh, a když ho přeměřoval bříšky svých prstů, pstruh ztuhl na místě, jako by se mu to šimrání líbilo.

V té době dědeček zastřelil nedaleko hájenky historicky prvního divočáka a způsobilo to větší poprask než dnes medvěd v Beskydech. Ženské se bály chodit do lesa, protože divoká prasata provázela pověst vrcholových predátorů, kteří útočí i na lidi. Dědeček se jim smál a doporučil, ať si tedy do práce s sebou nosí žebřík. Příští ráno opravdu dvě lesní dělnice přišly s malířským dvojákem na rameni.

Malý Kamil to s maminkou vymysleli dokonaleji. Když chytal ryby a nebyl v korytě říčky vidět, musel neustále volat: „Mami… mami…“ Maminka mu z okna odpovídala: „Kami… Kami…“ Díky tomuto slovnímu kontaktu se před divočáky cítili v bezpečí.

Stejně si mezi rybami musel dělat přestávku, protože voda byla tak studená, že se v ní dal vydržet jen jeden pstruh. Řeka pramenila nedaleko, ve Velkém kotli, kde byl někdy ještě v červnu sníh. Ve Velkém kotli, který taky býval nazýván botanickou zahradou Jeseníků.

Zuzana muže trpělivě vyslechla a nedala najevo, že už to slyšela několikrát. Právě ji něco zaujalo v sobotní příloze Mladé fronty, kterou si listovala:

Kvůli nedostatku sena zemědělci vybíjejí svoje stáda.

„Pavel taky vybíjí?“

Kamilovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že je řeč o jeho spolužákovi z gymnázia, toho času farmáři, který bydlel na samotě kilometr po proudu Řeky.

„Jistě, už má jenom padesát kusů. Tráva už není ani u Řeky.“

„Tak mu řekni, ať ti nechá mladého býčka. Nebýt tebe, tak nepase nikde.“

Kamil věděl, že když se jejich hovor stočí k Pavlovi, bude to chůze po tenkém ledě.

„Už zase začínáš! Přej a bude ti přáno. Tak to káže ten tvůj farář,“ odpověděl nevrle.

„Ale určitě nekáže chudým brát a bohatým dávat.“

Je konec ranní pohody.

Lidstvo se chystá na klimatickou katastrofu, ale Zuzana mu nezapomene neustále připomínat, jak před patnácti lety jménem státních lesů doporučil Pozemkovému fondu, aby padesát hektarů luk v údolní nivě Řeky navrhl k prodeji. Státní lesy o ně nemají zájem, protože lesníci se mají starat o les, a ne o louky, zdůvodnil to tenkrát.

Louky získal Pavel, který v té době u Řeky opravoval starý mlýn s turbínou vodní elektrárny a kterého napadlo, že by na těch loukách mohl pást krávy a brát dotace. Pavel, který o zemědělství věděl tenkrát jen to, jak se dotační plocha přepočítává na dobytčí jednotku.

Stejně si dlouho potom spousta lidí myslela, že Kamil za to dostal značný úplatek, jenom Zuzana věděla, že nedostal nic. Byla by to jen starost navíc, ohajoval tenkrát své rozhodnutí. A že tam byla vzácná lokalita bledule a prvosenky a že ji rozdupaly Pavlovy krávy, to si později schytal od svého vnuka Kamilka, i když ten se tehdy teprve narodil.

Děti milénia se už rodí s jinými mravními měřítky.

Kamilkovi vadily zašlapané petrklíče, Zuzaně zase to, že Pavlovi pomohl k padesáti hektarům a sobě nesehnal ani pár metrů na stavební místo.

V hovoru nemělo smysl pokračovat. Kamil vyšel před dveře garáže. Několik obláčků, z kterých podle předpovědi měl padat občasný déšť, se mezitím rozplynulo do nekonečna modré oblohy. Začínal další tropický den.

„Vidíš a teď si představ, že bychom si tady postavili dům, jak jsi chtěla. A museli zůstat v této měsíční krajině. Dobře víš, že už teď jsou tady domy neprodejné… jdu k Řece,“ dodal rychle, aby nemusel čekat na odpověď.

• Hráli a zpívali Dajánu

• Jana jim za to dovolila zapnout zip spacáku

• V řekách se budou pást krávy

Kamil se vrátil k Řece, aby si zapálil druhou cigaretu. Měl za sebou první tři bdělé hodiny starobního důchodu, jednu vykouřenou a druhou nedokouřenou cigaretu a víc života za sebou než před sebou.

Včera v televizi začali reprízovat seriál z prostředí jejich přehrady, kde jednu z vedlejších rolí hrála Pavlova a jeho spolužačka ze střední, dnes herečka krajského divadla, Jana Málková. Právě na louky, které dnes patří Pavlovi, jezdili s Janou na čundr ke staré polozbořené stodole tři kamarádi, Kamil, Pavel a Hynek. Všichni k zbláznění zamilovaní do nejkrásnější holky z gymplu, aby jí u ohně potom na starou kytaru hráli a zpívali Dajánu.

Lidé o ní říkají, že je v lásce nestálá, ona zatím potají, jediného v mysli má…

Táhli se za ní tenkrát jako psi za háravou fenkou, přitom jediná důvěrnost, kterou si k ní dovolili, byla, že jí před spaním zatáhli zip spacáku. I o to si ale málem losovali, protože se přitom dalo nechtěně zavadit o Janina pevná ňadra.

Mezi oblázky vyschlého koryta Řeky se teď, tak jako v Rudné, zelenala čerstvá tráva. Místo zvěře se teď můžou na vysychajících řekách pást krávy. Krávy budou vypásat řeky. Kamil se usmál absurdní představě.

Ale co dnes není absurdní.

Hladina moří se prý zvedne o šedesát centimetrů a slaná voda brzy poteče proti proudu řek. Migranti přestanou migrovat do vnitrozemí Evropy, protože jediná jistota přežití zůstane v přímořských státech, které se už naučily odsolovat mořskou vodu.

U pramenů Řeky by nám ovšem nemělo nic scházet, pomyslel si Kamil s úlevou. Prozatím.

• Nová přehrada je už vlastně stará

• Celou dobu jezdil po dně

• Honzova osada vlastně nebyla osadou

„Všechno nejlepší k důchodu, táto,“ pípla Kamilovi zpráva na mobilu, „chtěl jsem se zastavit, ale nemám čas, zdraví Jan.“

Měl by synovi v žertu odepsat, že mu děkuje za Jelení vrch, protože tam, kam chodí slunce, nechodí lékař.

Honzova firma Forest-Wood před pěti lety vyhrála výběrové řízení na lesnické práce na jeho revíru a od té doby v krajině otevírala nové výhledy, které sto let nikdo neznal. Nemohl, protože je stínil les. Když se Kamil smířil s tím, že jeho syn s ním pomníky slávy stavět nebude a že ho od mládí baví víc les naležato než nastojato, přijal i to, že syn kácí otcův les. Jako by mu to připomínalo domácí péči místo neosobního hospicu.

Máme to stejně daleko jako on, uvědomil si s náhlým rozhodnutím.

„Jedu se podívat za Honzou, pojedeš taky?“ zeptal se ženy.

„Vařím oběd.“

„Tak nevař, najíme se u Honzy.“

„Dobře víš, že v kostele nejím.“

„Tak si to vezmeš ven, na kostelní schody.“

„Dobře, uvařím večer,“ řekla a šla se převléknout. Za chvíli vyběhla v riflové sukni a vestičce, v které ji dosud Kamil neviděl, nebo se špatně díval. Teď se mu ale zdálo, že je jeho žena v třiašedesáti stále stejně drobná, možná ještě drobnější než v době, kdy ji poznal a vešli se do jednoho spacího pytle. Kdyby byla silnější, asi by tak svižně nenasedla do Kamilova autíčka Suzuki Jimny, které si vloni do důchodu koupil. Zároveň ho napadlo, jak asi teď vypadá Jana, protože se v nových filmech příliš neobjevovala, ale už ve včerejším seriálu, kde jí bylo přes třicet, by jí Jimny bylo o číslo menší.

Honzova osada, která ovšem nebyla osadou, ale statutární vesnicí se starostou a pětičlenným zastupitelstvem, byla na pravém břehu Nové přehrady, zhruba na půl cesty do Mokré Rudné.

Do Rudné se ovšem jezdí po jejím levém břehu, k Honzovi to bylo nejblíž po jejím dně. Tak tam k dědečkovi do Mokré Rudné jezdili celá léta po dně budované přehrady, silničkou, která se klikatila kolem Řeky několika vesnicemi. Potom vesnice zmizely, odlesněné stráně svítily bílými terči pařezů, ale silnička zůstala. V obci Karlův Dvůr vystoupila ke kostelu a mírnou serpentinou se opět ponořila pod hladinu.

Vesnice se na dně budoucích přehrad bourají, silnice zůstávají. Z Karlova Dvora zůstal nad hladinou jen kostel. Kostelní schody byly do poloviny pod vodou, jako by se tudy měli chodit modlit vodníci. Před měsícem Honza telefonoval, že prý je zase vidět cesta ke kostelu, po které jezdili za dědečkem do Rudné.

Když z celé vesnice Karlův Dvůr zůstalo jen katastrální území a opuštěný kostel, koupila je i s celým zbytkem katastru těžební firma, do které Jan později vstoupil. Když si za pár let na přilehlých pozemcích začali stavět roubenky z vlastní výrobny lepených trámů a nově vznikající vesnice se už v lexikonu měst a obcí jmenovala Nový Karlův Dvůr,  začalo se jí mezi lidmi přezdívat Beverly Hills.

A z kostela vznikla další funkční atrakce. Výletní restaurace a zároveň závodní kuchyň pro zaměstnance firmy. U kostelních schodů parkovaly loďky a jachty. Restaurace se stala vyhledávanou díky zvěřině z vlastní obory.

S takovým způsobem využití církevní stavby zásadně nesouhlasili dva věřící, Zuzana Slaná a bývalý ministr zemědělství Josef Lux. Oba protestovali tím, že v kostele odmítli obědvat, ale to bylo všechno, co s tím mohli udělat. Zuzana při návštěvě syna, ministr při exkurzi u prosperující firmy.

Přehradě Nová přehrada se říkalo stále ještě nová, přitom právě slavila dvacet dva let. Měla se napouštět patnáct roků, stačila ovšem jedna povodeň v roce 1997, a byla plná za měsíc. Zachránila Opavu a Ostravu před utopením v tisícileté vodě, dnes ji zachraňuje při stoletém suchu. Díky tomu teď znovu obnažila, co mělo být navždy zakryto vodou.

Kamil vedl autíčko po lesní cestě na pravém břehu a pokaždé a s dramatickou gestikulací upozorňoval ženu na to, co viděla sama i bez jeho emotivních výkřiků.

„Dívej, tam jsme kdysi jezdili.“

Kdyby byla přehrada starší, možná by měla své hladové kameny, jaké teď vyčnívají ze dna suchého Labe. Neměla, ale měla svoji silničku podél bývalých břehů, která teď vystupovala ve stoupáních z vody a zase v ní mizela.

• Kostel už není kostelem

• Na severu trčela hradba hor

• Ještě má sto metrů k dobru

Lesní cesta končila u bývalého německého hřbitova nad bývalým kostelem. Všechno tu bylo bývalé. Kamil byl už půl dne bývalým lesníkem, stejně jako les, kterým ke hřbitovu přijeli, byl bývalým lesem.

Ještě před rokem se Kamil divil, že tady v sousední lesní správě, v šesti stech metrech nad mořem, mají dosud relativně zdravé a kůrovcem nenapadené smrkové porosty, když oni v Sedle, jenom o sto metrů níž, už téměř o všechny přišli. Teď přijížděli krajinou sluncem spálených holin. Kamil si připomněl svoji teorii, že nadmořská výška kůrovce zastaví, ovšem musel přidat pár set metrů navíc. Tedy nebude to ani v šesti stech, ale v sedmi stech. Stále má ještě sto výškových metrů k dobru, myslel si a s jakousi nadějí se podíval k severu.

Tam někde, dvacet kilometrů vzdušnou čarou, je jeho rodná Mokrá Rudná. Tam někde trčela hradba hor. Osm set metrů nad mořem. Osm set patnáct, opravil se, protože ve svém důsledku i patnáct metrů může hrát roli. Čím výše, tím lépe.

Syn Jan, kterému Zuzana říkala Jeníčku nebo taky Honzíčku, je nakonec přece jenom čekal u kostela, když mu Kamil návštěvu telefonicky narychlo oznámil. Stál na kostelních schodech a díval se do vody, která tam ovšem už nebyla. Po dvaceti letech začínaly schody opět tam, kde to po staletí dávalo smysl, u silnice mezi dvěma vesnicemi. Bývalými.

Kamil si pokaždé, když syna uviděl, s jakýmsi údivem uvědomoval, že je stále víc podobný své matce. Úzký obličej s mírně vystouplými lícními kostmi, modré oči, tenké, nevýrazné rty. Je sice přirozené, že děti zdědí obvykle podobu opačného pohlaví rodičů, ale někdy mu to bylo líto. Při jeho narození si nedokázal prosadit ani křestní jméno Vilém po dědečkovi, ani Kamil, a musel se smířit s Janem po druhém dědečkovi, Zuzanině otci. Teď je syn tomuto dědovi podobný, tak jako je mu podobná dcera Zuzana.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když prší jehličí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.